ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/499/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року (головуючий суддя Лазаренко М.С.)
у справі  № 280/499/21
за позовом    ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 16.09.2019 по день фактичної виплати, а саме по 02.12.2020;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні з 16.09.2019 по 02.12.2020 включно у розмірі 164011,89 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі № 280/3903/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 15.09.2016 по 16.09.2019. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за період з 15.09.2016 по 16.09.2019 індексацію грошового забезпечення. На виконання вказаного рішення суду 02.12.2020 відповідач здійснив виплату вказаної індексації грошового забезпечення, тому виникли підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, та отримання позивачем середнього заробітку за весь час затримки виплати індексацію грошового забезпечення  за зазначеним рішеннями суду. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2021 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.09.2019 по день фактичної виплати - 02.12.2020.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 16.09.2019 по 02.12.2020 у розмірі 4000,00 грн. 
В решті позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного  ст. 117 КЗпП України. 
Застосовуючи приписи Порядку обчислення середньої заробітної  плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суд встановив, що сума належного середнього заробітку буде становити 164011,89 грн. Водночас, суд зазначивши, що оскільки  в порівнянні із виплаченою сумою компенсації за індексацію грошового забезпечення розмірі    3973,84 грн., суму 164011,89 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4000 грн. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Відповідач вказує на те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 КЗпП України. При звільнені з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено належні йому суми. Той факт, що в подальшому за рішеннями суддів військова частина виплачувала позивачу кошти індексації грошового забезпечення, не може вказувати на те, що у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу компенсації, що передбачена ст..117 КЗпП України. 
Крім того відповідач зазначає, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі № 280/8371/20 вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні з 16.09.2019 по 23.09.2020 у розмірі 20313,89 грн. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем  в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволення позову.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач -   ОСОБА_1 , проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та наказом командиру військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2019 №230 звільнений у відставку (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі №280/3903/20, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1   нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 15.09.2016 по 16.09.2019 індексацію грошового забезпечення. Рішення суду набрало законної сили 10.12.2020.
На виконання вказаного рішення 02.12.2020 позивач отримав доплату у розмірі 3973,84 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3906 від 01.12.2020.
03.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Листом від 15.12.2020 вих. № 7025 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у зв`язку із тим, що положення КЗпП України не розповсюджують свою дію на військовослужбовців. 
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову та вважає за необхідне зазначити таке.
Стосовно застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до частини першої  статті 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки як один із видів державних гарантій, на яку мав право позивач під час проходження служби (Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»), повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені  ст..117 КЗпП України.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.   І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 16.09.2019.
Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації індексації грошового забезпечення фактично виконано відповідачем 02.12.2020.
Згідно з ч.2   ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Встановлені у справі обставини свідчать, що  відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.
Щодо посилання відповідача на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі 280/8371/20 суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі №280/8371/20 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з 16.09.2019  по день фактичної виплати, а саме по 23.09.2020. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 16.09.2019 по 23.09.2020  включно у розмірі 20313,89 грн.
Разом з тим, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року в адміністративній справі №280/8371/20 скасовано. Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.
Отже посилання скаржника на те, що фактично спірні правовідносини вже вирішено  судом, є  безпідставним.
Матеріали справи свідчать, відповідачем не спростовано, що з урахуванням виплати  на користь позивача присудженої судом компенсації індексації грошового забезпечення розрахунок з відповідачем проведений  фактично 02.12.2020. Отже періодом затримки розрахунку є період з 16.09.2019 по 02.12.2020. 
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки від 02.10.2020 вих. №2290/7 про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 місяці, що передують виключенню зі списків особового складу позивачу нараховано 22954,09 грн., в т.ч. за липень 2019 року в сумі 11319,47 грн. та за серпень 2019 року 11634,62 грн.
Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 22954,09 / 62 дні (2 місяці) = 370,23 грн.
З урахуванням періоду затримки розрахунку 444 дні, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 370,23 грн., розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає: 370,23 грн. х 443 дні = 164011,89 грн., як правильно визначено судом першої інстанції.  
Також суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що  сума 164011,89 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суми належних позивачеві  при звільнені і визнаних в судовому порядку виплат. 
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4000 грн.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам у справі, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. 
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.  
Рішення Запорізького окружного адміністративного суд від 19 березня 2021 року у справі № 280/499/21 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко