ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року                                              Справа № 902/1190/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Мельник О.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Циби Романа Миколайовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021р. у справі № 902/1190/20 (суддя Яремчук Ю.О., повний текст рішення складено 14.04.2021р.) 
за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України" 
до  Циби Романа Миколайовича 
про стягнення 66 162 грн
ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України" звернулося до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою про стягнення з Циби Романа Миколайовича 66 162 грн заборгованості.
Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу від 10.10.2018 р. в частині передання товару за договором (трактора ХТЗ 17221).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021 р. у справі №902/1190/20 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 60000 грн - основного боргу, 3279,87 грн - 3 % річних, 2868 грн - інфляційних втрат та витрати зі сплати судового збору в сумі 2101,55 грн; в решті позову відмовлено.
Приймаючи зазначене рішення, місцевий господарський зазначив, що відповідач своїми діями, а саме поверненням 140 000 грн попередньої оплати підтвердив невиконання договірних зобов`язань, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача попередньої оплати в розмірі 60000 грн визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом першої інстанції здійснено перерахунок заявлених до стягнення штрафних санкцій, за результатами чого суд дійшов висновку, що до задоволення підлягає 3 % річних в розмірі 3 279, 87 грн та інфляційні втрати в розмірі 2 868 грн. 
Також, суд першої інстанції вказав, що в даному випадку до позовних вимог у справі застосовується загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно статті 257 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Циба Роман Миколайович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що вимогу від 25.10.2018 р. № 218 в порядку частини 2 статті 530 ЦК України позивач відповідачу не направляв, а сам факт подання позовної заяви 01.12.2020 р. про повернення попередньої оплати не є вимогою про повернення коштів, що підтверджується і роз`ясненнями, викладеними у пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N14 від 17.12.2013 р. Стверджує, що вимога № 218 від 25.10.2018 р. відповідачем не отримувалась, а позивачем не надано доказів отримання зазначеної вимоги відповідачем, що доводить її фіктивність.
Скаржник вважає, що  договір  купівлі-продажу від 10.10.2018 р. був розірваний 25.10.2018 р. за спільною згодою між директором ОСОБА_2 та ПП Циба Р.М. і останній забрав трактор, а директор ОСОБА_2 , знаючи, що трактор на підприємство поставлявся і експлуатувався певний час, знаючи про усну домовленість з Цибою Р.М. про розірвання договору, ніяких претензій до ПП Циба Р.М. не мав, а тому і не направляв претензій. Проте, коли директора ОСОБА_2 звільнили з посади 05.04.2020 р., - новий директор ОСОБА_9, використовуючи недобросовісні методи ведення господарювання, - скористався цією ситуацією, підробили вимогу №218 від 25.10.2010 р. та підпис директора ОСОБА_2 на ній, щоб мати підставу звернутись до суду з грошовою вимогою.
Апелянт зазначає, що у судовому засіданні суду першої інстанції заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки вимога від 25.10.2018 р. № 218 містить підпис директора ОСОБА_2, який викликає сумнів у його достовірності, не відповідає підпису, виконаному особисто директором ОСОБА_2 на договорі від 10.10.2018 року при укладенні договору з ПП Циба Р.М. на поставку трактора ХТЗ 17221, - тобто є фіктивним, підробленим. Суд безпідставно відмовив відповідачу у призначенні почеркознавчої експертизи, що була заявлена з метою встановлення достовірності підпису директора ОСОБА_2 на вимозі №218 від 25.10.2018 р., чим порушив приписи ст. ст. 7, 11, 13, 14, 74 ГПК України, чим проявив явну упередженість.
Скаржник стверджує, що довіреність № 257 від 10.10.2018 р., видана ДПДГ "ПАСІЧНА" ІК СГП НААН на ім`я ОСОБА_10 на отримання від СПД Циба Р.М. товарно-матеріальних цінностей - трактора ХТЗ 17221, в поєднанні з письмовим доказом - тотожним договором від 10.10.2018 р., підписаним уповноваженого особою ОСОБА_10, є належними доказами отримання (поставки) предмета договору позивачем саме 10.10.2018 р.
Також апелянт звертає увагу, що у судовому засіданні відповідачем і його представником було зазначено, що нотаріусом при посвідченні заяв свідків була допущена описка ХТЗ17022, для уточнення слід викликати свідків, проте суд відхилив таке  клопотання. Крім цього, суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання від 18.03.2021р. про виклик та допит свідка водія евакуатора ОСОБА_3 , який був найнятий відповідачем для евакуації автомобілем-евакуатором трактора ХТЗ-17221, який є предметом договору від 10.10.2018р. та предметом спору у зазначеній господарській справі, що у сукупності з іншими письмовими доказами, є належними, достовірними, допустимими доказами отримання (поставки) предмета договору позивачем саме 10.10.2018р.
Скаржник стверджує, що позивач, звернувшись із позовною заявою 01.12.2020р. пропустив встановлений сторонами у договорі та частиною 8 статті 269 ГК України строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Також, скаржник надає заяви свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зроблені до Північно-західного апеляційного господарського суду, в яких вони уточнюють марку трактора, який вони ремонтували в селі Пасічна на території господарства позивача - саме ХТЗ-17221.
На підставі викладеного, відповідач просить  рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності; судові витрати покласти на позивача. Також скаржником подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/1190/20 у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Мельник О.В., суддя Гудак А.В.
Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021р. №01-04/301, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді члена- колегії Гудак А.В. з 25.05.2021р. по 03.06.2021р. включно та відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 18, 20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі №902/1190/20.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2021 року визначено новий склад колегії: головуючий суддя Олексюк Г.Є., судді члени-колегії: Мельник О.В., Петухов М.Г.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021р. відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати без повідомлення учасників справи. Встановлено строк для надання суду відзиву на апеляційну скаргу.
Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 31.05.2021 р. та отримана позивачем - 07.06.2021 р., а відповідачем - 04.06.2021 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Державне підприємство "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що будь-які покази свідків не є тими документами, які в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтверджують факт купівлі-продажу товару між суб`єктами господарювання. Більше того, переддоговірний огляд товару не підтверджує факту його придбання. Звертає увагу, що з аналізу ст. ст. 680, 681 Цивільного кодексу України випливає, що застосування покупцем будь-яких способів захисту у зв`язку з недоліками проданого товару в межах річного строку позовної давності здійснюється виключно у випадках продажу (поставки) продавцем товар) неналежної якості. Так як Цибою Р.М. не було жодними належними та допустимими доказами доведено факту поставки товару, що був предметом договору купівлі-продажу від 10.10.2018 р., не було доведено поставки товару з недоліками, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Звертає увагу, що у заявах свідків, поданих відповідачем до суду, описується процес огляду представниками державного підприємства та повернення трактору ХТЗ-17022. Натомість, предметом договору купівлі - продажу від 10.10.2018 р., укладеного між сторонами, був інший трактор - ХТЗ 17221, а не трактор ХТЗ 17022. Трактор ХТЗ 17221 продавцем покупцю так і не було поставлено . З цих підстав судом першої інстанції правомірно не враховано дані докази, так як вони не стосувались предмету спору.
Позивач вказує, що апелянтом подано до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою копії нотаріально засвідчених заяв свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 від 20 та 23 квітня 2021 року. Дані докази збирались апелянтом вже після ухвалення судом першої інстанції (05.04.2021р.) судового рішення і в порушення вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України в апеляційній скарзі ним не зазначено та не підтверджено відповідними доказами винятковості випадку неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому у відповідності до вище вказаної норми дані докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.
На підставі викладеного позивач просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021 р. у справі №902/1190/20  залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Циби Романа Миколайовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021р. у справі № 902/1190/20 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 10.10.2018 р. між Фізичною особою підприємцем Цибою Романом Миколайовичем, як продавцем та Державним підприємством "Дослідне господарство "Пасічна" НВЦ "Соя" ПАН України" (зміна найменування підприємства на Державне підприємство "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України", скорочене: ДПДГ "Пасічна" ІК СГП НААН", відбулась 26.06.2019 р.) як покупцем укладено договір купівлі-продажу трактору ХТЗ 17221.
Умовами договору було встановлено, що покупець перераховує авансовий платіж на рахунок продавця або вносить його готівкою в сумі 200 000 грн.
Відповідно до п. 2.2 договору, продавець зобов`язаний після повного розрахунку станом на 10.10.2018 р. передати предмет договору та документи на нього для реєстрації в органах держтехнагляду (п. 2.1. договору).
Вартість предмету договору становила 500 000 грн, з яких: 300 000 грн покупець зобов`язувався сплатити до 20.12.2018 р. (п. 3 договору).

В матеріалах справи міститься платіжне доручення № 621 від 10.10.2018 р., відповідно до якого покупець перерахував на розрахунковий рахунок покупця, що вказаний у п. 2.1 договору авансовий платіж в розмірі 200  000 грн.(а.с.18)
Позивач вказує, трактор покупцю, станом на 25.10.2018 р. поставлений не був, у зв`язку із чим останній звернувся до відповідача з вимогою №218 про повернення попередньої оплати із зазначенням того, що у підприємства відпала потреба у придбанні даної техніки. (а.с.19)

Матеріалами справи підтверджується. що відповідачем на рахунок позивача платіжними дорученнями № 9 від 26.10.2018 р., № 18 від 05.12.2018 р. та № 33 від 01.02.2019 р. було повернуто 140        000 грн.(а.с.20,21,22)
Водночас відповідач доводить, що поставка предмету договору трактора ХТЗ 17221 відбувалось, а саме зазначає, що 10.10.2018 р. на виконання п. 2.1. договору покупець перераховує на рахунок продавця платіжним дорученням № 62 від 10.10.2018 р. попередню оплату в сумі 200 000 грн, зазначене документально доводить що 10.10.2018 р. позивачем отриманий предмет договору трактор ХТЗ 17221. Зокрема про те, що трактор було поставлено покупцю підтверджується заявами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 .

Предметом даного судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача  66 162 грн заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу від 10.10.2018 р. в частині передання товару за договором.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші угоди.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 Цивільного кодексу України).
Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як встановлено апеляційним судом, між сторонами був укладений договір купівлі - продажу від 10.10.2018 р., предметом якого є купівля трактора ХТЗ 17221. Тобто між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 54 ЦК України (купівля-продаж).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.
Згідно ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як встановлено апеляційним господарським  судом, згідно платіжного доручення № 621 від 10.10.2018 р. позивач перерахував на рахунок відповідача передоплату вартості трактора ХТЗ 17221  у розмірі 200 000 грн. 
Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, відповідач не передав позивачу товар - трактор ХТЗ  17221, чим порушив умови договору. В матеріалах справи такі докази відсутні.

Колегія суддів вказує, що в розумінні приписів частини 2 статті 693 ЦК України покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.
Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, матеріалами справи стверджується, що станом на 10.10.2018 р.  предмет договору трактор ХТЗ 17221 поставлений не був, що спонукало позивача 25.10.2018 р. звернутися з вимогою від 25.10.2018 р. № 218 до відповідача про повернення сплаченої передоплати в розмірі 200 000 грн, в зв`язку із тим, що на підприємстві відпала потреба у придбанні даної техніки.
Відповідачем на рахунок позивача платіжними дорученнями № 9 від 26.10.2018 р., № 18 від 05.12.2018 р. та № 33 від 01.02.2019 р. було повернуто 140   000 грн. 

Водночас за твердженням відповідача предмет договору трактор ХТЗ 17221 був поставлений позивачу, як доказ стверджує, що позивачем було перераховано на рахунок продавця платіжним дорученням № 62 від 10.10.2018 р. попередню оплату в сумі 200        000 грн, зазначене документально доводить що 10.10.2018 р. позивачем отриманий предмет договору трактор ХТЗ 17221. Зокрема про те, що трактор було поставлено покупцю підтверджується заявами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які фактично підтверджують передання трактора ХТЗ 17221 покупцю.

Стосовно даних доводів відповідача суд вважає зазначити  наступне.
Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України"                            визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого    наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (ст. 76 ГПК України).
Відтак, належним доказом, який містить відомості про господарську операцію є первинний документ. При цьому, господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").
Відповідно до  статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. При цьому, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Враховуючи викладене, лише первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, які фіксують факти здійснення господарських операцій, тобто факт надання послуг, тощо. Для надання документу юридичної сили й доказовості він повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені законодавством.
Матеріали справи не містять доказів (первинних документів), які підтверджували б передання предмету договору (видаткові накладні, акт приймання - передачі, акт про технічний стан предмету договору).
Таким чином,  в матеріалах справи відсутні документи, що були б тими доказами, що підтверджують отримання позивачем предмету договору- трактора ХТЗ 17221 від відповідача, натомість останній своїми діями, а саме поверненням 140 000 грн попередньої оплати  підтвердив невиконання договірних зобов`язань.

Стосовно заяв свідків, які подані до суду першої інстанції, то місцевий господарський суд правомірно звернув увагу на таке
Відповідно до   ст. 89 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.
На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.
Показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.
У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.
Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.
Так, з долучених заяв свідків суд вбачає, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було здійснено огляд та ремонт трактора ХТЗ 17022, при цьому предметом договору у даній справі  є трактор ХТЗ 17221.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наданих заяв свідків можна дійти висновку про те, що свідки могли дати свідчення по іншим договірним зобов`язанням, що не є предметом спору, в зв`язку із чим дані заяви свідків не беруться судом до уваги.

Окрім того, апелянтом подано до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою копії нотаріально засвідчених заяв свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 від 20 та 23 квітня 2021 року. 
Однак, апеляційний  суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи те, що дані докази збирались апелянтом вже після ухвалення судом першої інстанції судового рішення, та в порушення вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України в апеляційній скарзі скаржником не зазначено та не підтверджено відповідними доказами винятковості випадку неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому дані докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача попередньої оплати в розмірі 60 000 грн є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення позивачем з відповідача 2 868 грн інфляційних втрат та 3             294,00 грн 3 % річних, колегія суддів вказує наступне.
Велика Палата Верховного Суду у справі      № 918/631/19       відступила від правових висновків       Верховного Суду України та Верховного Cуду щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України у випадку прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару, визначивши, що «правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у постачальника (продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України,      є грошовим зобов`язанням, а тому на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати і 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила,       лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).
Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим   є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто              грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.        Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.
З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 ЦК України,        є грошовим зобов`язанням, а тому, відповідно, на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.
Здійснивши перевірки правильності нарахованих до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до задоволення підлягає сума 3% річних за період з 04.02.2019 р. по 01.12.2020р. в розмірі 3            279,87 грн та інфляційні втрати в розмірі 2        868 грн.

          Щодо доводів  апелянта про  безпідставне  не задоволення судом   1 інстанції його  клопотання  про  призначеня почеркознавчої експертизи , апеляційний господарський суд вказує,що  з матеріалів справи вбачається ,що  19.03.2020 р відповідачем  подано клопотання про призначення експертизи , а саме дослідження почерку та підпису(а.с. 108)  на договорі  купівлі -продажу та  вимозі  про повернення  попередньої оплати від 25.10.2018 р.
За наслідками розгляду даного клопотання суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Суд погоджується з  такою відмовою і вказує,що відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Згідно з ч. 1, 4, 5 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого  суду про те, що  у даному випадку  сукупність зібраних  у справі докази( договір купівлі продажу, платіжне доручення № 621 від 10.10.2018р.про сплату 200 000 грн., платіжні доручення № 9 від 26.10.2018 р., № 18 від 05.12.2018 р. та № 33 від 01.02.2019 р. про повернення  140  000 грн.попередньої оплати  дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у справі, тому відсутні підстави для призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

   Щодо  тверджень  апелянта про   пропуск  позивачем  строку  позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову,апеляційний господарський суд зазначає наступне .
         З матеріалів справи  вбачається , що  в суді  першої інстанції   відповідач просив застосувати  строки позовної давності , в  обґрунтування даного клопотання посилався на норми ч. 8 ст. 269 ГК України, оскільки вважав, що за своїм характером та змістом відносинам між сторонами притаманні  ознаки  договору поставки.
       Відповідно до ч.8 ст.269 ГК України  позови, що випливають з поставки товарів неналежної якості, можуть бути пред`явлені протягом шести місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставлених йому товарів.
             Одночасно, ст. 680 Цивільного кодексу України визначено строки виявлення недоліків і  пред`явлення вимоги у зв`язку з недоліками проданого товару.Відповідно до ст. 681 ЦК України до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару застосовується позовна давність в один рік, яка обчислюється від дня виявлення недоліків у межах строків, встановлених статтею 680 цього Кодексу, а якщо на товар встановлено гарантійний строк (строк придатності) - від дня виявлення недоліків у межах гарантійного строку (строк) придатності).
         Таким чином ,   застосування покупцем будь-яких способів захисту у зв`язку з недоліками проданого товару в межах  річного строку позовної давності здійснюється виключно у випадках продажу (поставки) продавцем товару неналежної якості.
      Разом з тим,  даний спір між сторонами виник   не в зв"язку з поставкою товарів неналежної якості ,а відтак  в даному випадку до позовних вимог у справі застосовується загальна позовна давність,яка  встановлюється тривалістю у три роки, згідно статті 257 ЦК України, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

Також колегія суддів вказує, що згідно відомостей з  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.05.2019 р. внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП Циби Р.М.
Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
При цьому, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.
Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.
З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 10.10.2018 р. укладений Державним підприємством "Дослідне господарство "Пасічна" НВЦ "Соя" ПАН України" (зміна найменування підприємства на Державне підприємство "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України" та Цибою Романом Миколайовичем саме як фізичною особою-підприємцем, та пов`язаний, безпосередньо, з підприємницькою діяльністю останнього, тому спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

        Як вбачається з матеріалів справи ,при вирішенні  даного спору   місцевим господарським судом  стягнуто з відповідача на користь позивача 2101,55  грн -витрати зі сплати судового збору,з чим суд апеляційної інстанції  погодитись не може.
        Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, яка діяла на час звернення до суду і винесення рішення судом першої інстанції) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, інваліди I та II груп.
      Згідно з частинами 1, 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
    Відповідачем Циба Р.П. подано в матеріали справи копію пенсійного посвідчення НОМЕР_1 ,серії ААІ  виданого Пенсійним фондом України на підтвердження ІІ групи інвалідності(а.с. 55), що в порушення положень статті 129 Господарськгого процесуального кодексу України не взято до уваги судом першої інстанції.
Враховуючи викладене рішення Господарського судуВінницької  області від 05.04.2021  в частині стягнення з Циба Р.П. судового збору у сумі  2101,55 грн підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;
         Ч.1,2 ст 277 ГПК УКраїни  визначено,що  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин    рішення Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021р. у справі № 902/1190/20  в частині стягнення  з Циба Р.П. судового збору у сумі  2101,55 грн підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 277 ГПК України,в частині стягнення основного боргу,  3 % річних,  інфляційних втрат-залишенню без змін   .

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

    1. Апеляційну скаргу Циби Романа Миколайовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021р. у справі № 902/1190/20 - задоволити частково.
Рішення Господарського суду Вінницької області від 05.04.2021р. у справі № 902/1190/20 за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Пасічна" Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України" до  Циби Романа Миколайовича  про стягнення 66 162 грн скасувати в частині стягнення з Циби Романа Миколайовича  судового збору в сумі 2101,55 грн.
          В решті рішення господарського суду Вінницької області від 05.04.2021р. залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий  суддя                                                                      Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.  

Суддя                                                                                              Мельник О.В.