Постанова                                             
Іменем України                                    
01 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 505/3492/15-ц
провадження № 61-14441св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року у складі судді Нікітішина В. П. та постанову Одеського апеляційного суду 
від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., 
Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву мотивовано тим, що 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 000 грн зі сплатою 14,04 % річних на строк до 12 липня 2017 року. Виконання зобов`язань за кредитом забезпечено порукою  ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 29 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 33 605,33 грн, із яких: тіло кредиту - 25 581,61 грн; проценти - 5 015,41 грн; пеня - 1 169,96 грн; штраф (процентна складова) - 1 588,35 грн; штраф (фіксована частина) - 250 грн, банк просив стягнути вказану заборгованість із відповідачів у солідарному порядку.
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними. 
Зазначала, що банк неодноразово в односторонньому порядку збільшував процентну ставку за кредитним зобов`язанням. Про зміну процентної ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна процентної ставки є недійсною. 
ОСОБА_1 з урахування уточнення позовних вимог просила визнати неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом, а саме: 
з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних; зобов`язати 
ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити коригуючі операції щодо зниження процентної ставки за кредитним договором починаючи з 15 жовтня 
2008 року та здійснити перерахунок сплачених нею сум за період 
з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року за процентною ставкою 
14,04 % річних. 
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою. 
На обґрунтування позову зазначав, що за договором поруки від 12 липня               2007 року він поручився за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитом та зобов`язався разом з нею в солідарному порядку відповідати за виконання умов вищезазначеного договору.
Банк неодноразово збільшував процентну ставку за кредитним договором без узгодження з ним як поручителем. Незаконне збільшення обсягу його майнової відповідальності як поручителя за кредитним договором порушує його права та є підставою визнання поруки припиненою.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом, а саме: з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних; зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити коригуючі операції щодо зниження процентної ставки за кредитним договором, починаючи з 15 жовтня 2008 року та здійснити перерахунок сплачених нею сум за період з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року за процентною ставкою 14,04 % річних. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за кредитним договором від 12 липня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання про судові витрати. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до 10 квітня 2013 року зміни процентної ставки за користування кредитними коштами за кредитним договором відбувалися за власним рішенням банку без зазначення умов зміни та без повідомлення позичальника протягом 7 календарних днів про такі зміни, тому збільшення процентної ставки є недійсними в силу положень частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, рішення банку про збільшення процентної ставки кредитним договором з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних та з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних прийнято після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». 
Відмовляючи у задоволенні позову банку про стягнення кредитної заборгованості, суд виходив із недоведеності її розміру. Так, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором виконано на підставі порушень умов кредитного договору і закону, а тому не може слугувати належним доказом заборгованості ОСОБА_1 за цим кредитним договором. Встановлення судом наявності такої заборгованості чи її відсутність можливо провести лише шляхом проведення у справі судової бухгалтерської експертизи. Однак представники сторін відмовились від її проведення. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та визнаючи поруку припиненою, суд виходив із відсутності доказів укладення будь-яких додаткових угод, де б вказувалося на збільшення обсягу   майнової відповідальності між поручителем і банком, матеріали справи не містять. Отже, збільшення з 10 квітня 2013 року зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, є підставою припинення поруки.
 
Короткий зміст постанов судів апеляційної та касаційної інстанції 
Справа судом апеляційної інстанції розглядалася неодноразово.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення. 
Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 605,33 грн.
Вирішено питання про судові витрати. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними відмовлено. 
В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. 29 вересня 2008 року банк направив ОСОБА_1 листа, яким повідомив про підвищення з 15 жовтня 2008 року в односторонньому порядку процентної ставки за договором кредиту до 15,12 % річних. 
31 грудня 2008 року - направив ОСОБА_1 листа, яким повідомив про підвищення з 01 лютого 2009 року в односторонньому порядку процентної ставки за договором кредиту до 26,88 % річних. З наданого листа 
від 31 грудня 2008 року вбачається, що рішення банку про збільшення процентної ставки за кредитним договором з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних прийнято до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що ОСОБА_1 була обізнана про підвищення банком процентної ставки, про що свідчать її дії щодо виконання умов договору зі сплати заборгованості. ОСОБА_1 погодилася зі збільшенням процентної ставки за кредитом, оскільки здійснювала погашення заборгованості за вже підвищеними процентами. Тобто, у відповідності до статті 642 ЦК України своїми діями підтвердила правомірність такого підвищення. Таким чином, підвищення процентної ставки за кредитним договором відбулося відповідно до умов договору та за згодою ОСОБА_1 , а наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідає умовам договору. Апеляційний суд також погодився із висновками суду першої інстанції щодо припинення поруки ОСОБА_2 .
 
Постановою Верховного Суду від 30 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд не переглядав судові рішення в частині зустрічного позову поручителя, оскільки вони в цій частині не оскаржувалися.
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Апеляційний суд не дослідив повідомлення про вручення рекомендованих листів щодо підвищення процентної ставки за кредитом 
з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, та з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, у зв`язку з чим встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - листів банку про зміну умов кредитного договору без підтвердження обставин вручення цих листів боржнику. 
Підвищення процентної ставки з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних відбулося після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», банк розрахував заборгованість з урахуванням процентної ставки 24,88 % річних. Стягнувши вказану суму боргу, апеляційний суд не дослідив докази правомірності зміни банком в односторонньому порядку розміру процентної ставки з 16 липня 2010 року.
Крім того, стягуючи одночасно й пеню, й штраф, суд не встановив, які саме порушення кредитного договору становлять підставу нарахування пені та штрафних санкцій, чи не призводить у такому випадку одночасне застосування пені й штрафу до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, що забороняється в силу положень статті 61 Конституції України.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року - без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що банк незаконно в односторонньому порядку змінював процентну ставку за користування кредитними коштами, зокрема з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, 
з 01 лютого 2009 року до 26,88 % та з 16 липня 2010 року до 24,88 %, оскільки доказів отримання повідомлення позичальником про таке підвищення процентів матеріали справи не містять. З огляду на такі обставини, суд вважав, що у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити, оскільки наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором виконано на підставі порушень умов кредитного договору і закону щодо підвищення процентної ставки, а тому не може слугувати належним доказом заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором. Крім того, збільшення зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, є підставою для припинення поруки. Вказане також є підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник погодився зі збільшенням відсоткової ставки за кредитом, оскільки здійснював погашення заборгованості за вже підвищеними відсотками, тобто своїми діями підтвердив правомірність такого підвищення. Зазначає, що відсутність даних про отримання ОСОБА_1 повідомлення про зміну розміру процентної ставки не свідчить про незаконність підвищення банком процентної ставки, оскільки повідомлення було направлене банком на адресу позичальника в обумовлений сторонами в договорі спосіб - рекомендованим листом. Крім того, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом поза межами позовної давності.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
18 січня 2021 року справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 000 грн зі сплатою 14,04% річних на строк до 12 липня 2017 року. Виконання зобов`язань за кредитом забезпечено порукою  ОСОБА_2 
 
10 квітня 2013 року до кредитного договору сторонами укладено додаткову угоду, за умовами якої відбулося збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 23 % річних. 
 
Банк в односторонньому порядку підвищував процентну ставку за користування кредитом, а саме: з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних,                        з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року                                      до 24,88 % річних. 
 
За змістом положень пункту 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом за наявності певних умов, визначених в пункті                    2.3.1. При цьому Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.
 
Доказів отримання позичальником повідомлення банку про зміну процентної ставки матеріали справи не містять.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частиною першої статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За частиною першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
 
Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року                                  № 6-82цс16. 
 
За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.
 
Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України                            від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.
 
Згідно з пункту 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових  переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу. 
 
Аналогічні положення містять пункти 2, 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. 
 
З огляду на зазначене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. 
 
Установлено, що позичальник не отримувала повідомлення банку щодо підвищення процентної ставки за кредитом з 15 жовтня 2008 року 
до 15,12 % річних.
 
Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
 
Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
 
Підвищення процентної ставки з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних та з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних відбулося після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (10 січня 2009 року).
 
Підвищення процентів до 23% річних за погодженням позичальника відбулось лише 10 квітня 2013 року.
 
З огляду на те, що сторони не дійшли згоди щодо підвищення процентної ставки з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних та з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних, то дії банку щодо підвищення процентів є неправомірними, банк помилково нараховував суму заборгованості за процентами за період з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року з урахуванням підвищеної процентної ставки, яка із позичальником не погоджувалася.
 
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Установивши, що банк незаконно підвищував проценту ставку за період 
з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року та розрахунок банку не містить даних щодо суми заборгованості, нарахованої за процентною ставкою, яка узгоджувалася з ОСОБА_1 , у зв`язку із чим неможливо визначити дійсний розмір заборгованості позичальника, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 33 605,33 грн.
 
З цих же підстав суди попередніх інстанцій правильно задовольнили зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії банку щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних та зобов`язання банку здійснити коригуючі операції щодо зниження процентної ставки за кредитним договором, починаючи з 15 жовтня 2008 року та здійснити перерахунок сплачених позичальником сум за період з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року за процентною ставкою 14,04 % річних, оскільки такі вимоги є обґрунтованими та доведеними, з огляду на мотиви, викладені у цій постанові.
 
Доводи касаційної скарги про те, що неотримання позичальником повідомлення про підвищення процентної ставки не свідчить про неправомірність дій банку, з огляду на направлення його на адресу відповідача, є необґрунтованими, оскільки боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак банк не довів вручення позичальнику такого повідомлення.
 
Є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що позичальник здійснював погашення заборгованості за підвищеними відсотками, що свідчить про узгодженість сторонами процентної ставки, оскільки матеріали справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували ці обставини, не містять.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом поза межами позовної давності помилкові, оскільки доказів того, що позичальник знала про підвищення процентної ставки до звернення банку із цим позовом у серпні 2015 року матеріали справи не містять.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року - без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович