Постанова
Іменем України
08 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 2о-293/2010
провадження № 61-3100св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., 
Ткачука О. С.,
учасники справи:
заявник - Узинська міська рада, 
заінтересована особа - Узинська державна нотаріальна контора, 
особа, яка подала касаційну скаргу, -  ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: 
Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., у справі за заявою Узинської міської ради про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа - Узинська державна нотаріальна контора,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заяви
У вересні 2010 року Узинська міська рада звернулася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, в якій просила визнати відумерлою спадщину, а саме: житлову квартиру 
АДРЕСА_1 та інше майно, що належало спадкодавцям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, передати у власність територіальної громади м. Узина відумерлу спадщину (майно), що належало спадкодавцям на час відкриття спадщини.
Заява обґрунтована тим, що на території Узинської міської ради розташований п`ятиповерховий житловий будинок на АДРЕСА_1 , 
у якому знаходиться трьохкімнатна квартира № 32 . Право власності 
на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Узинською державною нотаріальною конторою від 16 січня 2003 року, що підтверджується листом Білоцерківського МБТІ. 
Власники зазначеної квартири померли. Зокрема, ОСОБА_2 померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану виконкому Узинської міської ради.
До дня смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (спадкодавці) постійно проживали в своїй квартирі АДРЕСА_1 .
Від дня смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до моменту звернення до суду із заявою в квартирі АДРЕСА_1 ніхто 
не проживає, вхідні двері до квартири знаходяться у відчиненому стані, час від часу до квартири потрапляють безпритульні громадяни, борги по сплаті за комунальні послуги зростають.
З моменту відкриття спадщини, а саме: від 19 листопада 2003 року та 
від 27 травня 2005 року, минуло більше одного року, у зв`язку з чим Узинська міська рада просила суд визнати відумерлою спадщину, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 та інше майно, що належало спадкодавцям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, та передати у власність територіальної громади м. Узина відумерлу спадщину (майно), що належало спадкодавцям на час відкриття спадщини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 29 жовтня 2010 року заяву задоволено. 
Визнано спадщину після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що померли 
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно, у вигляді квартири АДРЕСА_1 , відумерлою. 
Передано у власність територіальній громаді м. Узина Білоцерківського району Київської області відумерлу спадщину у вигляді квартири 
АДРЕСА_1 . 
Встановлено, що померлі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають зняттю з реєстрації за адресою: кв. АДРЕСА_1 . 
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт смерті спадкодавців підтверджено довідками Узинської міської ради від 10 липня 2010 року 
№ 401, 402.
Свідоцтва про смерть ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були видані на руки громадянам, які займалися похованням, а в архіві дублікати свідоцтв не збереглися, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Узинської міської ради від 28 жовтня 2010 року № 02-13-549. 
З урахуванням зазначеного, посилаючись на положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання 
в Україні», суд першої інстанції вважав, що факт смерті особи є підставою для зняття особи з реєстрації, а також, з урахуванням положень статті 
1277 ЦК України, наявні правові підстави для визнання спадщини відумерлою.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 
2010 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви Узинської міської ради про визнання спадщини відумерлою.
Відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, апеляційний суд виходив 
із того, що смерть фізичної особи підлягає обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції 
в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Разом із тим, у цій справі, суд першої інстанції обмежився лише наданими Узинською міською радою довідками від 10 липня 2010 року щодо повідомлення про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які видані цією ж радою.
Суд першої інстанції не врахував положень чинного законодавства щодо визнання спадщини відумерлою та поклав у основу свого рішення недопустимі докази, які виявилися також недостовірними, оскільки у цій справі апеляційна скарга адвоката Смик Д. П. подана в інтересах 
ОСОБА_2 , яку суд при вирішенні справи вважав померлою на підставі недопустимого доказу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
25 лютого 2021 року особа, яка не брала участі у справі, - 
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду 
від 20 жовтня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року.
Відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 20 жовтня 
2020 року.
У червні 2021 року справу № 2о-293/2010 передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
На думку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та розглянув апеляційну скаргу, підписану неповноважним представником, а також поклав в основу свого рішення недостовірні докази.
Повноваження представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, підтверджено ордером, виданим на підставі договору про надання правової допомоги від 01 червня 2020 року № 13/0106, проте копія паспорта ОСОБА_2 , яка 
є в матеріалах справи, не містить фотокартки ОСОБА_2 , яку має бути вклеєно при досягненні 25-річного віку, а тому такий паспорт вважається недійсним.
Апеляційний суд мав діяти в порядку статті 309 ЦПК України та призначити справу за обов`язкової участі ОСОБА_2 .
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що квартира  
АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 
від 16 січня 2003 року.
У вересні 2010 року Узинська міська рада звернулася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, а саме: житлової квартири АДРЕСА_1 та іншого майна, що належало спадкодавцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на часвідкриття спадщини.
На підтвердження вимог заяви Узинська міська рада надала до суду довідки, видані Узинською міською радою за підписом міського голови 
О. Г. Охріменка про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначенням номерів актових записів (а. с. 5, 6).
З наданої заявником довідки, виданої Узинською міською радою за підписом міського голови О. Г. Охріменка, встановлено, що відділом реєстрації актів цивільного стану при Узинському міськвиконкомі було виписано та видано свідоцтва про смерть на громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , вказані акти цивільного стану були видані на руки громадянам, які займалися похованням, в архіві дублікати свідоцтв не збереглися (а. с. 18).
З інформації Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області від 27 жовтня 2010 року № 510/02-14 встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не заводилася та не відкривалася (а. с. 13).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).
Верховний Суд зазначає, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Правове регулювання, особливості та порядок процедури визнання спадщини відумерлою передбачено, зокрема, положеннями статті 1277 ЦК України.
Так, згідно зі статтею 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до статті 278 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду заяви судом першої інстанції) суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Аналогічні положення закріплені у статті 338 ЦПК України в чинній редакції.
Аналіз зазначених норм матеріального та процесуального права дає підстави дійти висновку, що відумерлою є спадщина, визнана як така на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факт смерті спадкодавця, відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, не прийняття спадкоємцями спадщину чи відмова від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядвання відповідної процедури.
Відумерла спадщина в цивільному праві - це майно померлого, яке не переходить до його спадкоємців.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 
81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічні процесуальні норми закріплені у статтях 59, 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду заяви судом першої інстанції.
В основу судового рішення про визнання спадщини відумерлою суд першої інстанції поклав довідки, видані Узинською міською радою за підписом міського голови О. Г. Охріменка, про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначенням номерів актових записів.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні заяви про визнання спадщини відумерлою, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції не врахував положень чинного законодавства щодо визнання спадщини відумерлою та поклав у основу свого рішення недопустимі докази, які виявилися також недостовірними, оскільки у цій справі апеляційна скарга адвоката Смик Д. П. подана в інтересах ОСОБА_2 , яку суд при вирішенні справи вважав померлою на підставі недопустимого доказу.
Колегія суддів наголошує, що у процесі розгляду справ про визнання спадщини відумерлою суд зобов`язаний встановити такі обставини: час та місце відкриття спадщини, відсутність спадкоємців як за законом, так і за заповітом, відсутність договору довічного утримання і спадкового договору, належність спадкодавцю конкретного спадкового майна та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, у спірних правовідносинах обов`язковому з`ясуванню підлягає факт смерті спадкодавця, тобто час та місце відкриття спадщини.
Вважаючи, що довідки, видані Узинською міською радою за підписом міського голови О. Г. Охріменка про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначенням номерів актових записів, не є беззаперечним доказом факту смерті спадкодавців, суд апеляційної інстанції, в свою чергу, обмежився наданими представником ОСОБА_4 , що подала апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_2 , копіями паспорта громадянина України та паспорту для виїзду за кордон. 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не перевірив наявність оригіналів вказаних документів та їх справжність і достовірність, не витребовував зазначену інформацію у відповідних органах та не встановив, чи є надані документи дійсними.
Відповідно до положень статті 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків.
Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо.
Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.
Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.
Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
У контексті цієї справи обов`язковим фактом, що підлягає встановленню, є факт цивільної дієздатності  ОСОБА_2 , на що суд апеляційної інстанції не звернув належної правової уваги, у результаті чого дійшов передчасного висновку про задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_4 , діючої в інтересах ОСОБА_2 .
Крім того, задовольняючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , діючої в інтересах ОСОБА_2 , апеляційний суд як на підставу представництва посилався на копію ордера на надання правничої (правової) допомоги, виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 01 червня 2020 року № 13/0106. Разом із тим, судом не встановлено, а матеріали справи не містять самого договору із зазначенням підпису  ОСОБА_2 .
Колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18, про те, що ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Отже, ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.
Разом із тим, у контексті цієї справи, з урахуванням відсутності беззаперечних доказів на підтвердження факту смерті, як і відсутності доказів на підтвердження цивільної дієздатності  ОСОБА_2 , її місцезнаходження та місцеперебування, суду апеляційної інстанції слід перевірити наявність укладеного договору про надання правової допомоги.
Установлення вказаних обставин має суттєве та фундаментальне значення для правильного вирішення по суті цієї справи, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно не дослідив обставини, що мають значення для вирішення спору, не надав оцінки доказам на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності 
та взаємного зв`язку, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, 
а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду справи, разом із тим, враховуючи категорію справи, що стосується житлових прав особи, з урахуванням відсутності беззаперечних доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 та факту її цивільної дієздатності, із метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме: щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що постанова Київського апеляційного суду від 20 жовтня 
2020 року підлягає скасуванню, відсутні підстави для поновлення її дії.
Керуючись статтями400, 401, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                            А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук