Дата документу 27.07.2021 Справа № 315/1244/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/2442/21                                        Головуючий у 1-й інстанції: Телегуз С.М.
Є.У.№ 315/1244/20                                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В., 
секретар Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, 
із апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнювала, до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Зазначала, що 15 липня 2008 року видала довіреність на ім`я ОСОБА_2 для представництва її інтересів в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях з усіх без винятку питань, що стосуватимуться довірителя. Зазначену довіреність вона скасувала 27 грудня 2016 року 
У вересні 2019 року на її адресу надійшла позовна заява ТОВ «Преображенське» про стягнення з неї 143 888,60 грн., із якої вона дізналася, що 15 серпня 2016 року останнє виплатило повіреній ОСОБА_2 орендну плату в рахунок майбутніх платежів у розмірі 100 000 грн., утримавши при цьому прибутковий податок та військовий збір. Зазначену суму грошей ОСОБА_2 їй не передавала, проте рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2020 року, зміненим постановою Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, з неї на користь ТОВ «Преображенське» стягнуті грошові кошти в сумі 125 396,86 грн. та судові витрати в сумі 1880,95 грн., на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 2821,43 грн.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 отримала, але не передала їй як довірителю грошові кошти у розмірі, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, для позивачки настала цивільно-правова відповідальність перед ТОВ «Преображенське», ці кошти підлягають стягненню з відповідача. ТОВ «Преображенське» на суму 100 000 грн., виданих ОСОБА_2 , нараховано, але не сплачено до бюджету сума податків та зборів в розмірі 24 223,60 грн., що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків в ДФС України про суми виплачених доходів.
Посилаючись на вказані обставини, просила суд на підставі ст.1166 ЦК України, стягнути з ОСОБА_2 130 099,24 грн. та відшкодувати судові витрати.
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року позов залишено без задоволення.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності. Скасувавши довіреність 27 грудня 2016 року, ОСОБА_1 не вжила заходів для отримання від повіреної всього одержаного нею у зв`язку із виконанням доручення, хоча в силу вимог закону могла довідатися про порушення свого права з дня скасування довіреності. За висновками суду першої інстанції, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки між сторонами існували договірні відносини, які не регулюються нормами ст.1166 ЦК України. 
Не погоджуючись з рішенням, суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати,  і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності, оскільки про наявність вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів вона дізналася тільки у вересні 2019 року, коли до неї був пред`явлений відповідний позов ТОВ «Преображенське».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення грошових коштів, позивач з посиланням на норми ст.1166 ЦК України вказувала, що майнова шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Указана норма права розповсюджується на випадки відшкодування не договірної шкоди. Проте шкода, завдана при виконанні договорів, відшкодовується за нормами гл.51 ЦК. В даному випадку відсутня протиправна поведінка особи, так як ОСОБА_2 , отримуючи кошти, діяла на підставі довіреності.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).
Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 8,55 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради, Оріхівського району, Запорізької області.
У 2008 році вона запропонувала ТОВ «Преображенське», яке очолював ОСОБА_3 – син відповідачки, укласти договір оренди земельної ділянки терміном на 6 років.
З метою оформлення орендних відносин 15 липня 2008 року ОСОБА_1 за попередньою усною домовленістю з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила їх бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями з усіх без винятку питань, що стосуватимуться довірителя, а саме: з питань розпорядження (придбання, відчуження, обміну, здачі в оренду, найм, позичку) від її імені усім належним їй рухомим та нерухомим майном, у тому числі з правом одержувати належні ОСОБА_1 гроші в будь-яких розмірах. Довіреність видана строком на десять років (а.с.4).
На виконання своїх повноважень 01 грудня 2013 року ОСОБА_2 як представник ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Преображенське» договір оренди належної позивачці земельної ділянки строком на 49 років, за умовами якого розмір орендної плати становив 3 300, 72 грн.
У 2014 році ТОВ «Преображенське» сплатило особисто ОСОБА_1 19 665 грн. в рахунок орендної плати за 2014–2018 р.р. із розрахунку 3 300, 72 грн. за рік (а.с.100). 
15 серпня 2016 року ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 15 липня 2008 року, отримала від ТОВ «Преображенське» орендну плату за договором оренди у розмірі 100 000 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру №19482 від 15.08.2016 року (а.с.6).
27 грудня 2016 року ОСОБА_1 скасувала довіреність від 15 липня 2008 року, про що повідомила повірених, передави відповідну заяву через приватного нотаріуса (а.с.5).
У червні 2018 року ОСОБА_1 позивалася до ТОВ «Преображенське», ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215, ч.ч.2,3 ст.238 ЦК України. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 01 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Преображенське». 
Вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були співзасновниками ТОВ «Преображенське», повірена ОСОБА_2 , уклавши договір оренди, діяла не в інтересах довірителя, а в своїх інтересах та в інтересах свого сина, який очолював ТОВ «Преображенське». 
21 лютого 2020 року рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області, зміненим постановою Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, у справі №323/2491/19 з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Преображенське» в порядку реституції стягнуто грошові кошти в сумі 125 396,86 грн., в тому числі і 100 000 грн., отримані повіреною ОСОБА_2 15 серпня 2016 року, та судові витрати в сумі 1880,95 грн., в дохід держави судовий збір в сумі 2821,43 грн. (а.с.8-10, 32-38).
Рішення виконується у примусовому порядку.
Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що 15 серпня 2016 року ТОВ «Преображенське» здійснило виплату орендної плати в рахунок майбутніх платежів у розмірі 100 000 грн. ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності № 1953 від 15 липня 2008 року (а.с.32-38).
Згідно з правилами статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
За змістом зазначеної норми саме на повіреного покладено обов`язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням при чому негайно.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.2 п.8 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У ст.599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до ч.1 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: скасування довіреності особою, яка її видала.
Відповідно до ч.1,2 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, може в будь-який час скасувати довіреність. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.
Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Відповідно до ч.1 ст.1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відповідно до ч.3 ст.1007 ЦК України довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення.
Належних і допустимих доказів передачі повіреною ОСОБА_2 вказаних коштів довірителю ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право позивачки на отримання від відповідачки як повіреної орендної плати у розмірі 100 000 грн. порушене відповідачкою, оскільки остання всупереч вимог ст.1006 ЦК України не виконала свого обов`язку негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності, перебіг якого, на думку суду, розпочався 27 грудня 2016 року – після скасування позивачкою довіреності, виданої на ім`я відповідачки і її сина на право розпорядження всім майном і майновими правами довірителя.
Проте висновки суду першої інстанції щодо початку перебігу строку позовної давності суперечать фактичним обставинам справи.
Зокрема, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наміру укладати з ТОВ «Преображенське» договір оренди належної їй земельної ділянки на 49 років, а відтак і отримувати орендну плату наперед за 49 років ОСОБА_1 не мала. 
Оформивши у липні 2008 року довіреність на право розпорядження відповідачкою і її сином ОСОБА_3 всім належним позивачці майном, в тому числі і земельною ділянкою, остання визначила строк її дії до 15 липня 2018 року (а.с.4).
У 2014 році ОСОБА_1 особисто отримала від ТОВ «Преображенське» 19 665грн. орендної плати за 2014-2018 роки (а.с.100).
Спір щодо належної позивачці земельної ділянки виник між сторонами у червні 2017 року, коли ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору оренди.
Вимогу від ТОВ «Преображенське» про повернення отриманих за недійсним договором оренди землі грошових коштів, у тому числі коштів, виплачених повіреній ОСОБА_5 у 2016 році в рахунок майбутніх платежів за 30 років оренди, позивачка отримала у серпні 2019 року – коли до неї був пред`явлений відповідний позов.
Судове рішення про стягнення спірних коштів було ухвалено 21 лютого 2020 року і набуло чинності у вересні 2020 року (а.с.32-38).
З відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у серпні 2008 року. 
Зважаючи на те, що наміру передавати в оренду ТОВ «Преображенське» земельну ділянку на 49 років позивачка не мала, а відтак у неї були відсутні підстави для отримання орендної плати в рахунок майбутніх платежів за 30 років оренди ( 100 000 грн.: 3 300, 72 грн. = 30,3 років), у фактичному користуванні орендаря земельна ділянка перебувала до серпня 2019 року, орендну плату за 2014-2018 роки ОСОБА_1 отримала особисто у 2014 році, висновки суду першої інстанції про те, що позивачка могла довідатися про отримання повіреною 100 000 грн. у грудні 2016 року – під час скасування довіреності, є помилковими. 
З огляду на це, висновки суду першої інстанції про відмову у позові про стягнення 100 000 грн. з підстав пропуску строку позовної давності є помилковими.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що судові витрати позивачки в іншій справі не є шкодою у розумінні ст.1166 ЦК України або безпідставно отриманим майном, а тому не підлягають компенсації за рахунок відповідачки.
Посилання ОСОБА_1 при пред`явленні позову на вимоги ст.1166 ЦК України не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки 100 000 грн. 
Застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.1006, 1007,1212  ЦК України не є виходом за межі позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. 
Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви.
Таким чином, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). 
З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів апеляційного суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
Позивач звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, мотивувала свій позов, зокрема тим, що 15 липня 2008 року нотаріально посвідченою довіреністю вона уповноважила ОСОБА_2 управляти і розпоряджатися всім своїм майном, у тому числі і земельною ділянкою, здавати її в оренду, отримувати кошти. Остання від імені позивачки уклала договір оренди земельної ділянки і в серпні 2016 року отримала від орендаря 100 000 грн. в рахунок майбутніх платежів, проте вказані кошти орендодавцеві не передала. Оскільки в судовому порядку договір оренди було визнано недійсним, судовим рішенням в іншій справі у лютому 2020 року з неї на користь орендаря в порядку реституції стягнуто все отримане за недійсним договором, у тому числі і 100 000 грн., які повірена ОСОБА_2 їй не передавала.
Апеляційний суд вважає, що посилання позивача як на правову підставу позову в частині стягнення з повіреної 100 000 грн. на ст.1166 ЦК є безпідставними, а висновки суду першої інстанції про те, що спірні відносини є договірними і врегульовані ст.ст.1000, 1006, 1007 ЦК правомірними.
Спірні правовідносин щодо обов`язку відповідача повернути позивачці грошові кошти у розмірі 100 000 грн. врегульовані ст. 1006 п.3 ЦК України, яка і підлягає застосуванню для правильного вирішення спору.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Враховуючи фактичні обставини справи, принципи розумності і справедливості, суд апеляційний дійшов висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового – про часткове задоволення позову і стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_1 100 000 грн.
Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат в іншій справі, податкових платежів не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021  по цій справі скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 грн. (сто тисяч гривень), та 1 500 грн. компенсації витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.
Головуючий   		І.В. Кочеткова 	
Судді 		А.В. Дашковська	

                                                                                                            О.М. Кримська