ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1242/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/12290/19 Категорія: 304090300 	Пироженко В.Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       01 липня 2021 року м. Черкаси
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) в особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» скерувало до суду позов до відповідачки про стягнення заборгованості.
В обгрунтування своїх позовних вимог банк вказав на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 30 070, 88 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1 по 25 число кожного місяця.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.
Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість банком списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами де клієнт є поручителем, а також будь-яких інших заборгованостей, яка виникла у клієнта зважаючи на невиконання зобов`язання перед банком.
21 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення кредиту, а тому станом на 03 вересня 2019 року має заборгованість 107 021,94 грн., яка складається з наступного: 28 341,71 грн. - заборгованість за кредитом, 19 379,69 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитом, 55 732,60 грн - нарахована пеня та комісія, 3 567,94 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.
Вказану заборгованість банк просив стягнути із відповідачки разом із судовими витратами. 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 року року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю його вимог.
Судом вказано на те, що позивачем не надано доказів укладення відповідачкою з позивачем договору б/н від 25 жовтня 2013 року, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 , датованої 28 вересня 2010 року не містить умов та суми надання кредиту та банк не надав суду переконливих доказів того, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, тому позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідачки заборгованості не підлягає до задоволення.
Міськрайонний суд також зазначив про існування рішення Господарського суду стосовно стягнення з відповідачки боргу по кредитному договору б/н від 24 жовтня 2013 року, який також зазначений у Генеральній угоді по реструктуризації боргу, та яке на даний час перебуває на примусовому виконанні. Крім того, судом враховано заперечення відповідачки щодо того, що ніяких інших договорів вона не підписувала.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його до суду апеляційної інстанції, вказуючи на його прийняття без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі банк вказує на те, що заборгованість відповідачки у даній справі виникла саме із генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 лютого 2015 року. Відповідачка, підписавши генеральну угоду, користуючись кредитними коштами, висловила свою згоду з формою договору та його умовами, а тому зобов`язана повернути суму отриманих кредитних коштів, відсотки за користування ними та сплатити неустойку у зв`язку із порушенням зобов`язань.
Саме генеральна угода містить чіткі умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів та штрафів, база їх нарахування, спосіб сплати та строки. У цій угоді сторони узгодили істотні умови кредитування, як то суму кредиту, розмір відсотків за користування, строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань (штрафи та пеню),за порушення яких і виникла вказана заборгованість. Заборгованість відповідачки перед банком підтверджується випискою по рахунку, яка є первинним документом та у сукупності з іншими доказами підтверджує її розмір. 
Посилаючись на такі аргументи, банк просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» задовольнити. Судові витрати покласти на відповідачку.
24 червня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу банку від ОСОБА_1 , в якій остання просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.
Відповідачка зазначає, що вимог про стягнення заборгованості за генеральною угодою позивач не заявляв, а просив стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 27 лютого 2015 року. 
За генеральною угодою була здійснена реструктуризація боргу за трьома кредитними договорами від 28 вересня 2010 року, 24 жовтня 2013 року та 25 жовтня 2013 року. Проте, ніяких кредитних коштів 27 травня 2015 року відповідачка не отримувала. Наголошує на застосуванні пропуску строків позовної давності за вимогами банку.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення Генеральної угоди) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
За матеріалами справи встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитними договорами: б/н від 25 жовтня 2013 року, № SAMDN50000036285879 від 28 вересня 2010 року, б/н від 24 жовтня 2013 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником обов`язків за договорами уклали генеральну угоду, згідно пункту 2.1 якої банк надав ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 30 070, 89 грн зі сплатою 1,5 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком повернення 28 лютого 2018 року.
У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4 567,48 грн
Позичальник зобов`язався повернути суму кредиту, відсотків, нагороди згідно з генеральною угодою та Умовами та правилами. (п. 2.5 угоди)
Крім того, підписанням вказаної генеральної угоди підписантка також погодилася з тим, що дана генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами і правилами, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір.
Підписання вказаної генеральної угоди відповідачкою не заперечується. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо встановлення обставин її нікчемності чи визнання судом її недійсною. 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с. 4), наданої банком, станом на 03 вересня 2019 року відповідачка має заборгованість, яка становить 107 021,94 грн., яка складається з наступного: 28 341,71 грн. - заборгованість за кредитом, 19 379,69 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитом, 55 732,60 грн - нарахована пеня та комісія, 3 567,94 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.
ОСОБА_1 вказаний розрахунок не спростовано.
Належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Із наданої позивачем виписки по картковому рахунку вбачається, що на виконання укладеної між сторонами генеральної угоди відповідачці було видано кредитну картку із встановленим кредитним лімітом, що відповідає визначеній сторонами реструктиризованій заборгованості у розмірі 30 070, 89 грн. (а.с.86-88)
Підписана між банком та позичальницею 27 лютого 2015 року генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, обов`язок виконання якого передбачений статтями 526, 1049 ЦК України. 
Такий висновок відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 27 травня 2020 року у справі 199/4115/16-ц.
Права кредитора за генеральною угодою порушені невиконанням позичальником її умов, а тому порушені права ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають судовому захисту.
Таким чином, наявність кредитних правовідносин між сторонами підтверджується підписаною відповідачкою генеральною угодою та рухом коштів по банківському рахунку відповідачки (поповнення готівкою карки у терміналах самообслуговування, автоматичне погашення заборгованості із інших банківських карт), а зміст кредитних правовідносин викладений у змісті такої угоди.
При цьому, колегія суддів зауважує, що посилання позивача як на частину умов договору на Умови та правила надання банківських послуг та приєднання відповідачки до умов договору на підставі ч. 1 ст. 634 ЦК України та погодження з Умовами та правилами надання банківських послуг, колегія суддів відхиляє та із врахованям висновків ВС, викладених у постанові від 03 липня 2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17, вважає, що зазначені у вказаному документі умови договору не можна вважати складовою частиною кредитного договору. Тому, не можна вважати узгодженими між сторонами умов щодо зобов`язань, зокрема в частині включення до суми заборгованості за пенею та комісією, оскільки їх розмір не встановлений умовами кредитного договору.
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У силу вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. (частина друга вказаної статті).
З урахуванням наведеного, з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, укладеним між сторонами у формі генеральної угоди про реструктуризацію боргу від 27 лютого 2015 року, у розмірі 28 341, 71 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 19 379, 69 грн, штраф у розмірі 3 567, 94 грн., всього на суму 51 289, 34 грн. 
Доводи апелянта щодо стягнення з відповідачки пені за неналежне виконання зобов`язань колегією суддів відхиляються, оскільки нарахування пені та її розмір не передбачені умовами встановлених між сторонами правовідносин. 
Що стосується застосування судом пропуску строку позовної давності за даними вимогами, то колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
02 лютого 2021 року представник відповідачки заявив про застосування строку позовної давності до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». (а.с. 205, т.1)
За матеріалами справи встановлено, що строк дії кредитних зобов`язань визначений сторонами у генеральній угоді до 28 лютого 2018 року, що відповідає терміну дії картки (а.с. 178, т.1)
З позовними вимогами про стягнення заборгованості банк звернувся 19 вересня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Тому посилання відповідачки на необхідності застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України є безпідставними.
Встановлені колегією суддів обставини, були неповно з`ясовані судом першої інстанції, що є підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов фактично задоволено на суму 51 289,34 грн, тобто на 48 % від заявленої ціни.
Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом (1921 грн) та з апеляційною скаргою (2881,50 грн), всього на суму 4 802,5 грн. 
Тому з відповідачки слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 2 305,20 грн. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової О.Л. задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість у сумі 51 289, 34 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 28 341, 71 грн.; заборгованості за процентами у розмірі 19 379, 69 грн. та 3 567, 94 грн. штрафу. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» судовий збір у сумі 2 305,20 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді