ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2021 р. 	Справа № 440/7058/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військова частина НОМЕР_1 на додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, по справі № 440/7058/20
за позовом        ОСОБА_1  
до         Військової частини НОМЕР_2                         
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (надалі – відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 18.04.2019 з урахуванням фактично виплачених сум нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 18.04.2019 з урахуванням фактично виплачених сум;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період із дня звільнення 07.04.2018 та із 18.04.2019 по день фактичного розрахунку - 27.10.2020.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 р. по справі № 440/7058/20 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.04.2018 та з 19.04.2018 по 30.11.2018.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.04.2018 та з 19.04.2018 по 30.11.2018.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 по справі № 440/7058/20 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 440/7058/20 задоволено частково.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки учаснику бойових дій у розмірі 9804,83 грн (дев`ять тисяч вісімсот чотири гривні 83 копійки).
Відповідач, не погодившись із вказаним додатковим рішенням суду першої інстанції в частині задоволення заяви, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 по справі № 440/7058/20 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру. Наполягає, що приписи КЗпП України не поширюються на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, оскільки трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством. Підсумував, що командування військової частини вжило всіх заходів для проведення необхідних розрахунків із позивачем, а тому підстави для стягнення середнього заробітку відсутні.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 у справі № 440/1957/20 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 06 квітня 2015 року по 07 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - з 07 квітня 2018 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 19 квітня 2018 року по 18 квітня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18 квітня 2019 року.
27.10.2020 ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію на виконання рішення суду у справі №440/1957/20 у розмірі 20685,29 грн.
Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум (грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при проведенні останнього розрахунку з позивачем, який було здійснено на час звільнення позивача з військової служби, протиправно не виплатив йому компенсацію за неотриману щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, що призвело до втрати частини доходу позивача, а тому наявні підстави для стягнення з ВЧ НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по час фактичної виплати заборгованості.
Також суд першої інстанції вважав справедливим, співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, що мають юридичне значення, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення виплати належних позивачу при звільненні виплат у сумі 9804,83 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи (перегляду підлягає додаткове рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову), визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: “Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум”, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказами Військової частини НОМЕР_2 № 80 від 08 квітня 2014 року та командира військової частини НОМЕР_2 від 07.04.2014 № 12-К (по особовому складу), молодшого сержанта ОСОБА_1 призначено на посаду водія гаража Військової частини НОМЕР_2 .
Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_2 № 80 від 07 квітня 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія гаража, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 21 березня 2018 року № 22-РС з військової служби у запас за підпунктом "ї" пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення з 07 квітня 2018 року і направлено для зарахування на військовий облік до Машівського РВК.
Наказом Військової частини НОМЕР_2 № 90 від 19 квітня 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 18.04.2019 № 28-РС (по особовому складу), призначено на посаду старшого водія гаража Військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 18.04.2019 № 82 молодшого сержанта ОСОБА_1 , старшого водія гаража звільненого у запас наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 18.04.2019 № 22-РС (по особовому складу) відповідно до підпункту "а" абзацу 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту), наказано вважати таким, що справи та посаду здав 18.04.2019. З 18.04.2019 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів утримання та направлено для зарахування на військовий облік до Машівського РВК Полтавської області.
Не отримавши при звільненні всі належних йому виплат, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позововом до суду, за результатами розгляду якого, Полтавський окружний адміністративний суд рішенням від 27.05.2020 у справі № 440/1957/20 зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 06 квітня 2015 року по 07 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - з 07 квітня 2018 року та за період з 19 квітня 2018 року по 18 квітня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18 квітня 2019 року. 
На виконання вказаного рішення суду 27.10.2020 ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію у розмірі 20685,29 грн, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин ст.ст.116, 117 КЗпП України, якими не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є хибними з наступних підстав.
Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.
При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку слід враховувати розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача та інших обставин справи.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України від 15.03.2018р. № 200; далі за текстом - Інструкція №200) грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п.4 Інструкції № 200 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
У відповідності до довідки Військової частини НОМЕР_1 про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 21.07.2021 № 1634, наданої відповідачем до суду апеляційної інстанції, розмір грошового забезпечення за лютий 2019 року становить 11645,40 грн, за березень 2019 року - 11645,40 грн.
З довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2021 №1634 про грошове забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_1 , яке було отримано з квітня 2018 по квітень 2019 року, колегією суддів встановлено, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, грошова допомога на оздоровлення, винагорода за участь ВЗНБО (ООС), індексація, підйомна допомога нараховувались та виплачувались позивачу не кожного місяця, а тому при розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача не можуть бути враховані. 
Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 18.04.2019. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є лютий 2019 року (28 календарних днів, розмір грошового забезпечення - 11645,40 грн) та березень 2019 року (31 календарний день, розмір грошового забезпечення - 11645,40 грн).
Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 394,76 грн (23290,8 грн/59 календарних днів).
Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (18.04.2019) та дату проведення остаточного розрахунку (27.10.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 558 днів.
З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 558 днів, складає 220276,08 грн (558 (час затримки)*394,76 (розмір середньоденного грошового забезпечення).
З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність   заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Отже, частина компенсації за невикористану відпустку, яка припадає на кожен місяць року, в якому надається відпустка, в даному випадку – з 2015-2019 рік (20581,86 грн), в порівнянні з середньомісячним грошовим забезпеченням позивача, складає: у грошовому виразі – 343,03 грн (20581,86 грн : 60 місяців (5 років)), у процентному виразі – 1,67% (343,03 грн : 20581,86 грн х 100).
Беручи до уваги неістотність суми компенсації за невикористану відпустку, що припадає на 1 місяць року, відносно розміру середньомісячного грошового забезпечення позивача, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначених вище постановах, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку за 2015-2019 роки за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 220276,08 грн, враховуючи принцип справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 3676,61 грн (1,67 % від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 18 квітня 2019 року (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку 27.10.2020, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.
Разом з цим, суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розраховуючи розмір такого заробітку як добуток поступового множення суми нарахованої компенсації у розмірі 20685,29 грн на середній розмір процентної ставки по кредиту за кожний рік (відповідно до інформації, отриманої із офіційного сайту Національного банку України з 2018, 2019, 2020 роки): (20685,29 грн х 17,2% = 3557,87 грн) + (20685,29 х 17,0% = 3516,50 грн) + (20685,29 грн х 13,2%=2730,46 грн) невірно визначив належну до стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробіику за час затримки розрахунку при звільненні (9804,83 грн), та не навів при цьому жодного мотиву необхідності застосування саме такого методу (формули) розрахунку вказаної виплати, а також не врахував наведені вище приписи Порядку №100, які регулюють відповідні правовідносини та не витребував у сторін відомості, необхідні для здійснення такого розрахунку (розмір грошового забезпечення позивача за два попередні місяці перед звільненням тощо).  
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає наведений розрахунок суду першої інстанції таким, що зроблено при неповному з`ясуванні обставин у справі, без урахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, за якими при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 по справі № 440/7058/20 слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 18.04.2019 по 27.10.2020, у розмірі 3678,61 грн".
Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

                                                  ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Додаткове рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 по справі № 440/7058/20 - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 18.04.2019 по 27.10.2020, у розмірі 3678,61 грн".
В іншій частині додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 по справі № 440/7058/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    С.П. Жигилій