ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" вересня 2021 р.           Справа№ 910/5413/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Демидової А.М. 
          Владимиренко С.В. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників сторін:
від позивача:                    не з`явився 
від відповідача:                    Іскоростенський Д.А.
від третьої особи:           не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях
на рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2021 (повний текст складено та підписано 19.03.2021) 
у справі № 910/5413/20 (суддя Усатенко І.В.)
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях 
до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" 
про стягнення 464 588, 89 грн неустойки
та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" 
до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" 
про стягнення 86428,85 грн неустойки

В С Т А Н О В И В :

          Короткий зміст позовних заяв.

          В квітні 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення 464 588, 89 грн неустойки за несвоєчасне повернення майна з оренди, нарахованої за період з 02.09.2016 по 15.10.2019, після припинення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006.

В травні 2020 року до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі - Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення 86  428, 85 грн неустойки за несвоєчасне повернення майна з оренди балансоутримувачу, нарахованої за період з 01.05.2018 по 19.09.2019, після припинення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-2806-ОД від 27.12.2006.

Відповідно до ухвал господарського суду міста Києва від 20.08.2020 зазначені позовні заяви прийняті судом до спільного розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі №910/5413/20.

          Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/5413/20 позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях задоволено частково та стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Державного бюджету України неустойку у розмірі 148 247 грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 2 223 грн 72 коп. В решті позову (316  341, 15 грн)  відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі - Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" задоволено частково та стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" неустойку у розмірі 45 424 грн 98 коп. та судовий збір у розмірі 1 104 грн. 76 коп. В решті позову (41  003, 87 грн) відмовлено.

Ухвалюючи рішення в частині позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, суд першої інстанції виходив з того, що після припинення дії договору у орендодавця виникає право на нарахування лише неустойки за користування майном у подвійному розмірі орендної плати. Враховуючи здійснені відповідачем платежі по сплаті орендної плати, дату припинення договору оренди (01.12.2015) суд встановив, що несплаченою залишається сума неустойки у розмірі 148 247, 74 грн. 

Щодо позову третьої особи суд першої інстанції дійшов висновку про  обґрунтованість позовних вимог стягнення неустойки у розмірі 45 424, 98 грн за період з травня 2018 року по вересень 2019 року. 

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

          Частково не погоджуючись з ухваленим у справі рішенням, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить його скасувати в частині вирішення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
          
Підставою для подання апеляційної скарги стала незгода скаржника із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування після припинення договору неустойки за користування майном у подвійному розмірі орендної плати, за винятком орендної плати.

          Позиції інших учасників справи.

ПрАТ «ВФ Україна» подало до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на те, що припинення дії договору у орендодавця виникає право на нарахування неустойки за користування майном у подвійному розмірі орендної плати, натомість орендна плата, як така, не підлягає сплаті.

Відзив на апеляційну скаргу від Державного навчального закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж" до суду не надходив.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін. 
              
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2021 справу № 910/5413/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Поляк О.І., Сітайло Л.Г.
                 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях залишено без руху; надано скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.
                           
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду     від 31.05.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення господарського суду господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі № 910/5413/20; призначено апеляційну скаргу до розгляду на 21.07.2021.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2922/21 від 19.07.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5413/20, у зв`язку з перебуванням суддів Сітайло Л.Г. та Поляк О.І. у відпустках.

                       Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від    19.07.2021 справу № 910/5413/20 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2021 апеляційну скаргу у справі № 910/5413/20 прийнято до свого провадження вказаною судовою колегією та призначено її до розгляду на  11.08.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2021  за клопотанням скаржника розгляд справи, призначений на 11.08.2021, постановлено здійснювати в режимі відеоконференції. 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021  розгляд справи  відкладено  на 15.09.2021.

У судовому засіданні 15.09.2021 взяв участь представник ПрАТ «ВФ Україна», який заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання 15.09.2021 представники позивача та третьої особи не з`явились.
Оскільки явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного їх повідомлення про місце, дату і час судового розгляду, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та третьої особи, з урахуванням їх доводів та аргументів, викладених в поданих ними до матеріалів справи документах. Матеріали справи містять достатній обсяг відомостей, необхідний для розгляду справи.
Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції. Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

27.12.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Український мобільний зв`язок" (змінено найменування на Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна") (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2806-ОД, відповідно до умов п. 1.1. якого з метою ефективного використання державного майна орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно нежитлове вбудоване приміщення в учбовому корпусі № 3 (далі - майно), площею 26,7 кв.м, розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Трудових ресурсів, 6 на шостому поверсі 6-поверхового будинку, що знаходиться на балансі Дніпропетровського транспортно-економічного технікуму (балансоутримувач), вартість якого, згідно незалежної оцінки становить 73 660,00 грн.  Договір оренди погоджено з балансоутримувачем.

Відповідно до п. 1.2. договору, майно передається в оренду з метою розміщення та експлуатації обладнання стільникового зв`язку ЗАТ «УМЗ».

За приписами п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 2.2., 2.5 договору, передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Орендар повертає майно балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому для передачі майна в оренду цим договором. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, копія якого надається орендарем орендодавцю у місячний термін з дати його підписання.

У п. 3.1. договору зазначено про те, що орендна плата у розмірі 613,83 гривень/базова за листопад місяць 2006 року, без ПДВ, коригується на індекс інфляції, починаючи з грудня місяця, розрахована за "Методикою розрахунку та використання плати за оренду державного майна", яка затверджена  Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95р. № 786  із змінами та доповненнями до неї.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування сплати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.2 договору).

Орендна плата перераховується таким чином: 50% - до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства - у розмірі 306,92 грн.; 50% - балансоутримувачу - у розмірі 306,91 грн. (п. 3.3 договору).

За умовами п. 3.4 договору орендна плата сплачується орендарем щомісяця у термін не пізніше 12 числа наступного місяця на відкриті рахунки державного казначейства згідно коду бюджетної класифікації - плата за оренду державного майна бюджетних установ і не залежить від наслідків господарської діяльності орендаря.

Згідно з п. 5.6. договору орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати /повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря. Один екземпляр такого акту приймання-передачі надається орендодавцеві.

У п. 10.1. договору зазначено, що цей договір діє з 27.12.2006 до 01.12.2007 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації наданої органами державного пожежного нагляду та узгодження балансоутримувача, договір, за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі.

Пунктом 10.3. договору передбачено, що зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформлюються додатковими угодами. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Договір може бути розірваним на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у випадку невиконання сторонами своїх обов`язків та в інших випадках передбачених законодавством України (п. 10.4. договору).

За умовами п. 10.5. договору, договір припиняє дію у разі невиконання орендарем взятого на себе зобов`язання щодо страхування орендованого майна протягом одного місяця з дати укладення договору та зобов`язання щодо отримання дозволу або декларації органами державного пожежного нагляду.

Відповідно до п. 10.8. договору, дія цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства орендаря; у разі приватизації об`єкту оренди; та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

Як зазначено у п. 10.10. договору, всі зміни та доповнення до цього договору вважаються дійсними лише в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами.

На виконання умов вищезазначеного договору, Регіональне відділення орендодавець (позивач), за узгодженням з балансоутримувачем (третьою особою), передав орендарю (відповідачу) передбачене договором майно відповідно до акта приймання-передачі від 27.12.2006.

13.04.2007 між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до спірного договору, якою було змінено предмет договору, розмір орендної плати та порядок її розрахунку, зокрема, орендна плата    встановлювалася у розмірі 1858,08 грн/базова за грудень місяць 2006 року, без ПДВ, коригується на індекс інфляції, починаючи з січня місяця 2007 року, розрахована за "Методикою розрахунку та використання плати за оренду державного майна", яка затверджена  Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95р. № 786  із змінами та доповненнями до неї. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється згідно чинного законодавства. Орендна плата згідно розрахунку (додаток 1) перераховується таким чином: 50 % - до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділеннями казначейства - у розмірі 929,04 грн.; 50 % - балансоутримувачу - у розмірі 929,04 грн.

31.08.2009 між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до зазначеного договору, якою було змінено строк дії договору - до 01.10.2011.

Обґрунтовуючи свій позов, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях посилалось на те, що договір оренди припинив свою дію з 01.10.2011, проте відповідачем не було повернуто орендоване майно, у зв`язку з чим нарахована неустойка за користування орендним майном за час прострочення у розмірі 464 588, 89 грн. На підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 у справі № 910/1563/17, яка набрала законної сили, з відповідача стягнуто неустойку у розмірі 62 985, 67 грн, яка була оплачена у листопаді 2017 року. Позивач заявляє про стягнення неустойки за період з 02.09.2016 по 15.10.2019.

Також у цій справі було заявлено позов третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Дніпропетровський транспортно-економічний коледж (балансоутримувачем майна) про стягнення з відповідача 864 28,85 грн неустойки за період з 01.05.2018 по 19.09.2019, який мотивований  порушенням відповідачем зобов`язань за договором № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006 в частині повернення майна з оренди після припинення договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору за первісним позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення 464 588, 89 грн неустойки, яка підлягає сплаті відповідачем, як орендарем, через несвоєчасне виконання ним обов`язку повернути орендоване майно балансоутримувачу (Державному навчальному закладу "Дніпровський транспортно-економічний коледж"), після припинення договору оренди майна (що належить до об`єктів державної власності), тоді як в іншій частині рішення не оскаржується.

Як визначено абз. 1 ч. 1  ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1  ст. 193 ГК України  до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до  ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 759 ЦК України  встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Факт прийняття відповідачем майна в орендо підтверджується актом приймання-передачі від 27.12.2006 (т.1, а.с.9).

У відповідності до приписів  статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"    (в редакції закону, чинного на момент виникнення правовідносин) термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Частина 1  статті 17 цього Закону  визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 1  ст. 763 ЦК України  договір найму укладається на строк, встановлений договором.

В пункті 10.1 договору оренди сторонами узгоджено термін дії договору до 01.10.2011 (в редакції додаткової угоди від 31.08.2009 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 27.12.2006 № 12/02-2806-ОД).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 у справі № 904/2512/16, відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" до Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний вищий навчальний заклад "Дніпропетровський транспортно-економічний коледж", про визнання права користування майном.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 у справі № 904/2512/16 встановлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області листом №11-02-07673 від 03.12.2014 направило позивачу повідомлення про припинення договірних відносин за договором, у зв`язку із чим спірний договір припинив свою дію 01.12.2015.

Відповідно до ч. 4  ст. 75 ГПК України  обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.    

Обставини, встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 у справі № 904/2512/16 мають преюдиціальне значення для вирішення спору у даній справі та не потребують повторного доказування.

Таким чином, договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006, припинив свою дію 01.12.2015. Ця обставина також не заперечується сторонами.

Згідно з п. 5.6. договору, орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати /повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря. Один екземпляр такого акту приймання-передачі надається орендодавцеві.

За приписами  ст. 785 ЦК України    у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до ч. 2  ст. 795 ЦК України  повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на підставі акта (повернення) приймання-передачі від 19.09.2019 за договором №12/02-2806-ОД від 27.12.2006 відповідач повернув майно балансоутримувачу (т.1, а.с. 27).

Як вбачається з рішення постанови Київського апеляційного господарського суду    від 29.08.2017 № 910/1563/17, яка набрала законної сили, у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про стягнення 262 529, 54 грн та виселення з приміщення та за позовом третьої особи із самостійними вимогами Дніпропетровського транспортно-економічного коледжу до Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про стягнення 46 697,62 грн позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку у розмірі 62985,67 грн. за період з 01.12.2015 по 01.09.2016; виселено відповідача з приміщення; позов третьої особи також задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь третьої особи неустойку у сумі 43070,94 грн. за період з грудня 2015 року по січень 2017 року.

Позивач у даній справі просить стягнути неустойку за несвоєчасне повернення майна з оренди за період з 02.09.2016 по 15.10.2019.

Відповідачем до матеріалів справи долучено копії платіжних доручень про внесення оредної плати за користування майном на користь орендодавця: № 0010219293 від 17.11.2017 на суму 64314,32 грн (оплата за рішенням суду від 29.08.2017 № 910/1563/17), № 0010219401 від 11.10.2019 на суму 3931,61 грн, № 0010196251 на суму 3904,28 грн, № 0010171576 від 12.08.2019 на суму 3916,03 грн, № 0010146956 від 10.07.2019 на суму 3939,67 грн, № 0010124789 від 11.06.2019 на суму 3959,47 грн, № 0010101443 від 13.05.2019 на суму 3931,94 грн, № 0010077016 від 10.04.2019 на суму 3893,01 грн, № 0010064949 від 26.03.2019 на суму 3801,08 грн, № 0010051433 від 11.03.2019 на суму 3858,29 грн, № 0010036647 від 19.02.2019 на суму 3839,09 грн, № 0010007321 від 10.01.2019 на суму 3801,08 грн, № 0010254263 від 11.12.2018 на суму 3770,92 грн, № 0010231019 від 12.11.2018 на суму 3718,85 грн, № 0010206871 від 11.10.2018 на суму 3656,69 грн, № 0010183817 від 12.09.2018 на суму 3588,51 грн, № 0010160042 від 10.08.2018 на суму 3588,51 грн, № 0010141567 від 17.07.2018    на суму 3613,80 грн, № 0010116907 від 12.06.2018 на суму 3606,67 грн, № 0010095488 від 14.05.2018 на суму 3606,67 грн, № 0010065797 від 03.04.2018 на суму 3578,04 грн, № 0010048658 від 13.03.2018 на суму 3546,13 грн,    № 0010027736 від 12.02.2018 на суму 3514,50 грн, № 0010008395 від 12.01.2018 на суму 3462,56 грн, № 0010235571 від 12.12.2017 на суму 3428,27 грн, № 0010213440 від 10.11.2017 на суму 3397,69 грн, № 0010194446 від 12.10.2017 на суму 3357,40 грн, № 0010173527 від 12.09.2017 на суму 3291,57 грн, № 0010152478 від 10.08.2017 на суму 3294,87 грн, № 0010134029 від 12.07.2017 на суму 3288,29 грн, № 0010112146 від 13.06.2017 на суму 3236,51 грн, № 0010088603 від 11.05.2017 на суму 3194,97 грн, № 0010068573 від 11.04.2017 на суму 3166,47 грн. В призначеннях платежу вказано про здійснення оплат за договором № 12/02-2806-ОД від 27.12.2006.

Отже, з поданих до матеріалів справи документів вбачається, що за період з 11.04.2017 по 11.10.2019 відповідачем було сплачено за користування майном на користь позивача кошти у сумі 115 683, 44 грн та 64 314, 32 грн на виконання рішення суду.

З розрахунку позивача, долученого до позовної заяви вбачається, що за спірний період відповідачем було сплачено 138 017, 46 грн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за спірний період відповідач мав сплатити позивачу, як орендодавцю, неустойку у розмірі подвійної орендної плати, яка підлягала оплаті саме позивачу (50 % орендної плати * 2)    на загальну суму 286 265,20 грн.

Позивачем у розрахунку до позовної заяви вказано суму 138 017,46 грн, яка була сплачена відповідачем до бюджету за користування майном після припинення договору оренди, що останнім не заперечується.

За таких обставин, несплаченою залишається сума неустойки у розмірі 148 247,74 грн. Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині, в решті відмовив за безпідставністю.

Щодо аргументів скаржника про наявність правових підстав для нарахування неустойки за користування майном у подвійному розмірі орендної плати, а також орендної плати, після припинення договору оренди, колегія суддів вважає звернути увагу скаржника на наявність з цього питання правового висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (за результатами перегляду судових рішень у подібних правовідносинах).

Так, в постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" до  Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про  стягнення 397 746 грн 25 коп., Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків:

« 9.2.                    За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті  11, частини першої статті  509, частини першої статті  627 ЦК України  укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті  628, стаття  629 ЦК     України).

9.3.                    Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги  п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України  та  статей 283- 291 ГК України.

9.4.                    Згідно із частиною першою  статті 759 ЦК України  за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та шостою  статті 283 ГК України  визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У частині першій  статті 284 ГК України  законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

За частиною першою  статті 773 ЦК України  на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

9.5.                    Частиною першою  статті 763 ЦК України  встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта  статті 284 ГК     України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

9.6.                    Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта  статті 291 ГК України).

Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою  статті 764 ЦК     України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму  ЦК України.

Частиною першою  статті 785 ЦК України  передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічні положення містив  Закон України "Про оренду державного та комунального майна"  в редакції  Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII  (далі     - Закон про оренду) до втрати ним чинності з 01.02.2020 (у зв`язку з введенням в дію з 01.02.2020  Закону України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна"). Закон про оренду регламентував умови та порядок використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду. Положення цього  Закону  застосовуються до спірних правовідносин з огляду на встановлені судами обставини припинення Договору та повернення 11.05.2019 Відповідачем Позивачу з оренди Майна, що належить до державної власності (пункти 4.1, 4.12).

9.7.                    За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди) (далі - Договір), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, Договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим Договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).    

9.8.                    Частиною першою  статті 762 ЦК України  передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до частини першої  статті 286 ГК України  орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

9.9.                    За змістом наведених норм, з урахуванням висновку, викладеного в     пункті     9.7, Договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії Договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами Договору; а припинення Договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві  річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі.

Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей  759,  762,  763 ЦК України, статей  283,  284,  286 ГК України.  Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

9.10.                    Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою  статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

9.11.                    З урахуванням викладеного Суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам  ЦК     України  та  ГК України.

9.12.                    Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма  статті 762 ЦК України  ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої  статті 785 ЦК України  ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

9.13.                    Отже, положення пункту 3 частини першої статті  3  та статті  627 ЦК України  про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

9.14.                    Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої  статті 3 ЦК України).

Щодо правової природи неустойки за невиконання (несвоєчасне виконання) наймачем обов`язку щодо поверненні речі з найму (оренди) у разі припинення договору найму (оренди)

9.15.                    За змістом статей  610,  611,  612 ЦК України  невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених  законом  негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами  статті 610 ЦК України  та  статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або  законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої  статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій  статті 614 ЦК України  визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

9.16.                    Правові наслідки порушення умов договору оренди державного майна визначені відповідними нормами Закону про оренду,  ЦК України  та  ГК України.

У питанні відповідальності сторін за невиконання зобов`язань за Договором норми статті 29 Закону про оренду відсилають до інших законодавчих актів України та умов договору.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою  статті 785 ЦК України  обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої  статті 785 ЦК України  такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до  статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою  статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду України у постанові від  02.09.2014 у справі № 3-85гс14, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №    910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 (пункт 51), від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду  не відступив при розгляді справи № 910/20370/17 (пункт 24 постанови від 13.12.2019).

9.17.                    Положеннями  статті 549 ЦК України  та  статті 230 ГК України  визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами  статті 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою  статті 230 ГК України  визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

9.18.                    Відповідно до частини першої  статті 546 ЦК України  виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша  статті 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із частиною другої  статті 785 ЦК України  розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

9.19.                    Водночас неустойка за частиною другою  статті 785 ЦК України  має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

9.20.                    Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення Договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії Договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений  законом  спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга  статті 785 ЦК     України), Суд, встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою частиною другою  статті 785     ЦК     України, зазначає про таке.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення Договору (до спливу строку дії Договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою  статті 785     ЦК     України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення Договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог  статті 614 ЦК України.

9.21.                    Отже, яким би способом в Договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення Договору, що відбулося у спірних правовідносинах (пункт 4.2 цієї  постанови, пункт 3.11 Договору), проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою  статті 785 ЦК України  (зокрема, з установленням для наймача     (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою  статті 785 ЦК України).

9.22.                    Звідси здійснені Позивачем розрахунки позовних вимог: а саме сума неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення майна з оренди, сума заборгованості з орендної плати, а також нараховані на цю плату суми пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат, не відповідають наведеній позиції та правовому регулюванню, встановленому частиною другою  статті 785 ЦК     України.

Тож задоволення апеляційним судом позовних вимог в повному обсязі суперечить положенням частини другої  статті 785 ЦК України, тоді як суд першої інстанції дійшов правильного висновку, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення сум неустойки, правильність розрахунків якої сторонами не заперечується і перевірена судами першої та апеляційної інстанцій.

Дійшовши цього висновку, Суд частково погоджується з аргументами Відповідача у касаційній скарзі (пункт 6.1) та відхиляє аргументи Позивача у відзиві на касаційну скаргу (пункт 7.1).

9.23.                    У зв`язку з викладеними висновками Суд вбачає підстави для відступу від протилежної правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 14.11.2018 у справі №     924/195/16 та від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, відповідно до якої зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди.

9.24.                    Водночас, дійшовши висновків у пунктах 9.9, 9.11, 9.12, 9.19, 9.20, 9.21 цієї  постанови, Суд не вбачає підстав для відступу як від правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах: від 13.02.2018 у справі №     910/12949/16 та від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, а також в постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, прийнятій Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, так і від правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду від 30.07.2020 у справі № 925/1223/17 та від 11.12.2019 у справі № 904/527/19, за наведеного у пунктах 9.9, 9.11, 9.12, 9.19, 9.20, 9.21 правового регулювання за наслідками, що настають для сторін у разі припинення Договору, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії Договору, та щодо способу захисту у цьому разі порушеного права орендодавця.».

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням наведеного, доводи скаржника про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування лише неустойки у подвійному розмірі орендної плати за несвоєчасне повернення майна з оренди, після припинення договору оренди, не відповідають наведеній позиції та правовому регулюванню, встановленому частиною другою  статті 785 ЦК України. 

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо решти аргументів учасників справи, окрім викладених у мотивувальній частині даної     постанови, суд визнає їх такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.
          
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2        ст. 269 ГПК України        суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1    ст. 275 ГПК України    суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно        ст. 276 ГПК України        суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/5413/20 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до    ст. 129 ГПК України    витрати по сплаті судового збору за результатами розгляду апеляційної скарги у даній справі    покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях залишити без задоволення.

Рішення  господарського суду міста Києва від 11.03.2021 у справі №910/5413/20 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.

Матеріали справи № 910/5413/20 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

          Повний текст постанови складено - 21.09.2021 (у зв`язку з перебуванням суддів Ходаківської І.П. та Демидової А.М. у відпустках 20.09.2021).

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.В. Владимиренко