УХВАЛА
                                                                             
26 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-93/2009
провадження № 61-13648св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М.,
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Пригарівська сільська рада Козелецького району Полтавської області,
третя особа - Козельщанська державна нотаріальна контора,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 , 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року складі судді Самосьонок В. М. та на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року в складі колегії суддів Прядкіної О. В., Кузнєцової О. Ю., Обідіної О. І., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
11 лютого 2009 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Пригарівської сільської ради про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
 
В обгрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . Згідно заповіту померлого спадкоємцем майна є ОСОБА_1 , яка в шестимісячний строк звернулась до першої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , яка мешкала в с. Сушки Козельщинського району і яка заповіла все своє майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не прийнявши спадщини. Про вказані обставини існування заповіту ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 та про неприйняття ним спадщини їй не було відомо.
 
Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно в с. Сушки Козельщинського району - житловий будинок і дві земельні ділянки площею 3,83 га і 3, 45 га, які знаходяться на території Пригарівської сільської ради Козельщинського району, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк у три місяці для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . 
 
Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено; визначено їй додатковий строк три місяці з часу набуття чинності рішенням суду для подачі заяви про прийняття спадщини. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на положення статей 1272, 1276 ЦК України.
 
08 липня 2020 року ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року, мотивуючи її тим, що вказаним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, свободи та інтереси. Вказує, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і яка була дружиною ОСОБА_3 та відповідно до статті 1241 ЦК України мала право на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка. Суд першої інстанції, розглядаючи справу, не встановив коло усіх спадкоємців після смерті ОСОБА_3 та під час розгляду справи не залучив до участі у справі ОСОБА_5 , що є підставою для його скасування. 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року. 
 
10 вересня 2020 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
За змістом пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2020 рокузакрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року, тобто рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.
 
Тлумачення пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині, не переглянутій в апеляційному порядку, не може бути оскаржене в касаційному порядку.
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повному обсязі й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Оскільки Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку, касаційне провадження в указаній частині підлягає закриттю. 
 
Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ :
 
Закрити касаційне провадження в справі № 2-93/2009 за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 04 березня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Пригарівської сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Н. О. Антоненко
                                                                                                В. І. Крат
                                                                                                М. М. Русинчук