20.08.21
33/812/296/21

Справа №477/1118/21                 
Провадження № 33/812/296/21                            
Категорія: ст. 130 КУпАП 

П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 серпня 2021 року                                                                     м. Миколаїв 
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Базовкіної Т.М.,
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.,
у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову, яку ухвалив Жовтневий районний суд Миколаївської області під головуванням судді Саукової А.А. у приміщенні цього суду 16 липня 2021 року, якою  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

в с т а н о в и в:
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №210265 від 22 травня 2021 р., 22 травня 2021 р. о 03 год. 55 хв. на автодорозі «Миколаїв-Станіслав», 1 км Вітовського району Миколаївської області ОСОБА_1 керував транспортним засобом Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з рота, нервовий, нестійка хода). Водій відмовився проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці та в медичному закладі у встановленому законом порядку, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП. 
           Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 липня 2021 р.  ОСОБА_1  визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статтею 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік та стягнуто 454 грн. судового збору в дохід держави. 
       Не погоджуючись із постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та ухвалити нову, якою провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповною мірою з`ясовані та не враховані всі обставини справи, які мають значення для її вирішення по суті, суд допустив формальне ставлення до вирішення справи, з`ясував обставини не повно та не всебічно, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення. Так, апелянт вказує, що надавав суду свої пояснення, де вказав на порушення при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, що він не керував транспортом, а просто у ньому сидів та чекав ранку та друга, а також те що, працівники поліції не ознайомили його з правами, склали протокол у його відсутність, не ознайомили з його змістом та не надали можливості його підписати. Однак, суд на вказані ним факти не звернув уваги та не надав цім фактам належної оцінки. Крім того, матеріали справи не містять доказів у вигляді відеозапису або інших доказів, які могли підтвердити факт управління ОСОБА_1  транспортного засобу, факт його зупинки, факт погроз у бік свідка або факт відмови від підпису протоколу. Апелянт вважає, що суд, помилково, вказує на порушення ним п. 23.5. Правил дорожнього руху України, буксирування механічного транспортного засобу на жорсткому або гнучкому зчепленні повинно здійснюватися лише за умови, що за кермом буксированого транспортного засобу перебуває водій (крім випадків, коли конструкція жорсткого зчеплення забезпечує буксированому транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує, незалежно від величини поворотів), а також на п.п. 5 ст. 8 розділу II Конвенції про дорожній рух. яку ратифіковано із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР№ 2614-VIII від 25.04.74, з додатками до Європейської угоди від 01 травня 1971 року, відповідно до якої водій повинен контролювати свій транспортний засіб таким чином, щоб завжди бути у змозі належним чином керувати ним. Вказані твердження суду є помилковими на підставі того, що ця подія на час складання протоколу ще не настала. Щодо посилання на неповноту відеозапису, суд зазначає, що недотримання безперервності ведення відеозапису позбавляє цей доказ повноти відображення подій, але не спростовує факти, зафіксовані цим відеозаписом, тим більш, що вони підтверджені також поясненнями свідка та особистими поясненнями ОСОБА_1 . Але, ні відеозапис, ні пояснення свідка та ні його пояснення не підтверджують факт управління ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, починаючи з часу виїзду з села Лимани та до часу аварійної зупинки його транспорту у місті його спілкування з працівниками поліції. Складений на апелянта протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП (керування в стані сп`яніння) не може вважатися допустимим доказом і бути покладеним в основу доведеності вини особи, що притягується до відповідальності. До вказаного протоколу додається пояснення свідка, яка до суду надала інше пояснення, що вона це зробила щоб помститись ОСОБА_1 та не може підтвердити факт вживання останнім алкоголю.
У судове засідання суду апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності,  ОСОБА_1 не з`явився, через електронну пошту надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений апеляційним судом повісткою, яка направлена на зазначену в апеляційній скарзі адресу електронної пошти, тобто належним чином, відповідно до вимог частини 5 статті 294 КУпАП. 
За такого апеляційний суд з урахуванням положень частини 1 статті 268, частини 6 статті 294 КУпАП, заяви про розгляд справи у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вважав за можливе розглядати справу у відсутність цієї особи. 
Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, а саме факт його відмови як водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення ДПР18 №210265 від 22 травня 2021 р., долученими до протоколу відеозаписом та поясненнями ОСОБА_1 , який не заперечував факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.
Перевіривши під час апеляційного розгляду наявні у справі докази, апеляційний суд дійшов висновку, що такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи про адміністративне правопорушення.
Згідно пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306 (далі - Правила), водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 Правил).
Невиконання вказаних правил утворюють склад правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративним правопорушенням є керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).
       Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину). 
Згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
       Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
       Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 ст. 7 КУпАП).
Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
       З аналізу статей 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Отже, суддя, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, повинен всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, оцінивши кожен доказ як окремо, так і в їх сукупності й навести в своєму рішенні висновки за результатами їх дослідження та оцінки щодо відсутності або наявності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
       Вимоги вказаних правових норм не були дотримані судом першої інстанції в повному обсязі. 
Так, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП  є: 1) керування транспортним засобом у стані сп`яніння (алкогольного, наркотичного чи іншого); 2) передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння; 3) відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, коли особі інкремінується керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмова від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, може бути будь-яка особа, що досягла шістнадцятирічного віку (ст. 12 КУпАП), яка керувала транспортним засобом.
Тобто доказуванню підлягають такі обставини: 1) керування особою транспортним засобом та 2) перебування цієї особи у стані сп`яніння (наркотичного, алкогольного чи іншого) або відмова від проходження медичного огляду на стан такого сп`яніння.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись. 
У постанові від 20 лютого 2019 по справі №404/4467/16-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».
Таким чином, керування транспортним засобом – це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху – для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.
За такого знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), особи в нетверезому стані або з ознаками сп`яніння не є доказом вчинення останньою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.
Згідно пояснень ОСОБА_1 , які зафіксовані на відеозаписах, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, він заперечував факт керування транспортним засобом під час прибуття поліцейських на місце події та у відповідь на пропозицію пройти медичний огляд на стан сп`яніння, наполягав на тому, що алкоголь він почав вживати лише після того, як машина зламалась та пояснив, що він чекає на друга. На вказаних записах зафіксовано ОСОБА_1 біля транспортного засобу, який не рухається.
Матеріали адміністративної справи також не містять такого відеозапису, який би підтверджував факт керування ОСОБА_1 22 травня 2021 р. о 03 год. 55 хв. транспортним засобом Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 на автодорозі «Миколаїв-Станіслав», 1 км Вітовського району Миколаївської області з ознаками алкогольного сп`яніння (тобто факт руху цього автомобілю), як про це зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вважав належним доказом, що підтверджує факт, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом після вживання алкогольних напоїв, пояснення ОСОБА_2 . 
Так, як вірно зазначив суд, у матеріалах справи є різні за змістом пояснення від вказаної особи, які викладені у заяві на ім`я начальника ВП №4 МРУП ГУНП в Миколаївській області (а.с. 5) та в письмових пояснення на адресу Жовтневого районного суду Миколаївської області (а.с. 30). У суді в якості свідка ОСОБА_2 не допитувалась, розбіжності у її поясненнях щодо факту керування ОСОБА_1 автомобілем після вживання алкогольних напоїв усунуті не були, а тому її письмові покази не можуть бути беззаперечним доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Також апеляційний суд не погоджується з тим, що на підтвердження доведеності провини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення суд першої інстанції послався на те, що у своїх письмових поясненнях особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, підтвердив, що він повертався на автомашині додому, оскільки ОСОБА_1 і працівникам поліції, які пропонували йому пройти огляд на стан сп`яніння, і суду пояснював, що алкогольні напої вживав після зупинки транспортного засобу. Докази іншого у матеріалах справи відсутні. 
Безпідставним є й посилання суду першої інстанції на обов`язок ОСОБА_1 як водія транспортного засобу виконувати вимоги пункту 23.5 щодо правил буксирування транспортних засобів (не очікуванні чого наполягав у суді ОСОБА_1 ), оскільки порушення вказаного пункту не є предметом цього провадження про адміністративне правопорушення.
За такого в матеріалах справи відсутні допустимі та достовірні докази того, що ОСОБА_1  керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або з ознаками сп`яніння відповідно до обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №210265, складеному 22 травня 2021 р., а тому недоведеним є факт, що ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за вказане у протоколі правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП. Оскільки відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння без підтвердження факту, що останній керував транспортним засобом з явними ознаками такого сп`яніння, не утворюють склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
З огляду на наведене, а також положення статті 62 Конституції України суд помилково дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним 22 травня 2021 р. правопорушення, оскільки в суді не доведена належними та допустимим доказами наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП. 
Тому постанова суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП, через відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
Керуючись статтями 247, 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити, постанову Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 липня 2021 року, якою  ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, скасувати, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутності в діях  ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського 
апеляційного суду Т.М. Базовкіна