Справа № 466/5969/20                                Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В. 
Провадження № 22-ц/811/1529/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І.
з участю: ОСОБА_1 , її представника – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 1996 року до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючи разом за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що після смерті чоловіка дізналася, що він подарував вищезазначену квартиру своїй доньці, ОСОБА_3 , яка зареєстрована і проживає у АДРЕСА_2 . Зазначає, що ОСОБА_4 хворів психічними захворюваннями, з 1996 року лікувався в КНП ЛОР «Львівська клінічна психіатрична лікарня», у нього бували приступи, коли він не міг керувати та усвідомлювати значення своїх дій, крім того вживав ліки, які мали побічні психічні ефекти з функцією порушеного сприйняття. Вказує, що на момент укладення договору дарування квартири від 22 березня 2010 року він не міг керувати своїх діями та усвідомлювати їх значення, що є підставою для визнання договору недійсним. 
З наведених підстав просить: 
-визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 22 березня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я.;
-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 , шо міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апелянт стверджує, що після смерті чоловіка залишилася проживати в квартирі АДРЕСА_3 та сплачувала комунальні платежі, доки її не виселили з квартири при виконанні виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом у справі № 466/4308/19 на виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року. Зазначає, що повідомляла виконавчу службу, що нею оскаржується в судовому порядку договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 22 березня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., однак державний виконавець, всупереч вимогам закону, не зупинив виконавче провадження. Вказує, що судом не взято до уваги, що під час спільного проживання з ОСОБА_4 , він постійно хворів на психічні захворювання, у нього бували приступи, коли він не міг керувати та усвідомлювати значення своїх дій, крім того вживав ліки, які мали побічні психічні ефекти з функцією порушеного сприйняття. Звертає увагу, що подавала заяву в правоохоронні органи про вчинення кримінального правопорушення за фактом підроблення підпису ОСОБА_4 в оспорюваному договорі дарування квартири. Вважає, що судом невірно трактовано пояснення свідка ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 неодноразово розказував, що мав намір подарувати квартиру своїй дочці ОСОБА_3 , оскільки, на її думку, він мав намір подарувати відповідачу квартиру АДРЕСА_4 , де проживав зі своєю колишньою дружиною. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1  та її представника –  ОСОБА_2  на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення правочину дарувальником у стані, коли він не усвідомлював вчинення своїх дій та не міг керувати ними. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Статтею 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 травня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Шевченківського РУЮ.
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Шевченківським районним у м.Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області підтверджується, що  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис №87 (а.с.55).  
Актом від 18 лютого 2019 року, складеним ЛКП «Збоїща-408», підтверджується, що ОСОБА_1 проживала та вела спільне господарство зі своїм чоловіком, ОСОБА_4 , в квартирі АДРЕСА_3 , починаючи з 16 січня 1996 року до дня його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 , виданого 02 жовтня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 02 жовтня 1996 року за № 699.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується договором дарування від 22 березня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 164.
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25831305 від 12 квітня 2010 року підтверджується, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 22 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 164.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у відновленні попереднього становища, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Подібний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).
Враховуючи викладене, а також аналізуючи зміст положень частини третьої статті 215 ЦК України, слід дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови - встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
З огляду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі і ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги майна померлого чоловіка, ОСОБА_4 , то інтерес ОСОБА_1 полягає у відновленні попереднього становища, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ОСОБА_1 її права на спадкування.
Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, яка полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 покликається на те, що в момент укладення договору дарування квартири від 22 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 164, ОСОБА_4 хворів психічними захворюваннями, у зв`язку з чим у нього часто бували приступи, внаслідок чого він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
З листа Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради від 09 листопада 2020 року № 1801/01.4.18 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні з 01 січня 1972 року по 22 січня 2019 року не перебував (а.с. 60).
Медична документація ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» відсутня, що підтверджується листом КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» від 15 лютого 2021 року № 462д (а.с. 80), що свідчить про те, що на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» він не перебував.
Іншої медичної документації, яка би містила інформацію про те, що ОСОБА_4 хворів захворюваннями, за наявності яких експерт би дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 в момент вчинення договору дарування був у такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду першої інстанції не надала. 
Слід зазначити, що оспорюваний договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., містить запис нотаріуса про те, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, на які вона покликається, як на підставу для визнання недійним договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 22 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., з підстав , передбачених ст. 225 ЦК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування квартири недійним, а відтак про відмову у задоволенні позовних вимог.
Покликання апелянта на те, що їй не було відомо про наявність оспорюваного договору дарування квартири не заслуговують на увагу, оскільки дарувальник, ОСОБА_4 , розпорядився належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_3 , яку він набув у власність до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , відтак її згоди, як дружини, на відчуження нерухомого майна не вимагалося і її права договором дарування квартири від 22 березня 2010 року жодним чином не порушуються. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 хворів психічними захворюваннями, перебував на лікуванні в КНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня», внаслідок чого у нього виникали приступи, в результаті яких він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, спростовуються матеріалами справи.
Доводи апелянта про те, що підпис ОСОБА_4 на оспорюваному договорі дарування квартири від 22 березня 2010 року вчинено не ним, у зв`язку з чим нею подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а слідчим відділу поліції № 4 Львівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області розпочато досудове розслідування, на підтвердження чого апелянтом долучено до апеляційної скарги повідомлення про початок досудового розслідування від 05 квітня 2021 року, не можуть братися до уваги, оскільки сам факт проведення досудового розслідування не свідчить про підроблення підпису дарувальника, ця обставина вироком суду не встановлена. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 03.09.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.