Окрема думка
суддів Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В., Гудими Д. А., Князєва В. С., Пількова К. М., Рогач Л. І.
 
справа № 9901/187/20(провадження № 11-406 заі 20)
 
01 липня 2021 року
м. Київ
 
Велика Палата Верховного Суду розглянула в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді за апеляційною скаргою Вищої ради правосуддя на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року і постановою від 01 липня 2021 року апеляційну скаргу залишила без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Водночас з рішенням Великої Палати Верхового Суду не можемо погодитися з огляду на таке.
 
Історія справи
 
1.        07 червня 2010 року Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) ухвалила рішення № 460/0/15-10 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги».
 
2.        Висновки ВРЮ обґрунтовані тим, що суддя ОСОБА_1 при здійсненні судочинства проявив несумлінність, безвідповідально поставився до своїх службових обов`язків, проігнорував вимоги закону, внаслідок чого прийняв до розгляду позовну заяву з порушенням правил територіальної підсудності, постановив незаконну ухвалу про забезпечення позову.
 
3.        Указом Президента України від 6 липня 2010 року № 755/2010 на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України ОСОБА_1 звільнений з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги.
 
4.        Вважаючи зазначені рішення ВРЮ та указ Президента України протиправними, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із відповідними позовами, у задоволенні яких суд відмовив постановою від 28 липня 2010 року.
 
5.        Не погодившись із рішенням Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України (№ 4588/11), у якій скаржився на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), посилаючись на те, що провадження щодо його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, незаконне звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.
 
6.        З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об`єднані відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Суду.
 
7.        19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема й за заявою ОСОБА_1 , яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя. Рішення суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
 
8.        03 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року у справі № П-110/10, за наслідками розгляду якої Верховний Суд України, з огляду на зазначені вище висновки ЄСПЛ, 07 серпня 2017 року прийняв постанову, якою скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року, та направив справу на новий судовий розгляд до цього ж суду.
 
9.        22 серпня 2017 року справа направлена до Вищого адміністративного суду України, проте по суті розглянута не була.
 
10.   У подальшому позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, у якій просив:
 
-       визнати незаконним та скасувати рішення ВРЮ від 7 червня 2010 року в частині внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги судді;
 
-       визнати незаконним та скасувати Указ Президента України від 6 липня 2010 року № 755/2010 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги судді»;
 
-       визнати незаконним та скасувати наказ Носівського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року № 60 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області з 30 серпня 2010 року;
 
-       поновити ОСОБА_1 на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області починаючи з 30 серпня 2010 року;
 
-       постанову суду в частині поновлення на посаді допустити до негайного виконання.
 
11.   З початком роботи Верховного Суду справа за позовом ОСОБА_1 передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який постановою від 29 березня 2018 року позов задовольнив частково, а саме: визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року «Про внесення Президенту України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги»; визнав протиправним та скасував Указ Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області. У решті позову суд відмовив.
 
12.   Постановою Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) та Президента України задоволені частково. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасоване. Ухвалене в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені частково. Суд постановив передати на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади за порушення присяги. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. В іншій частині рішення Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року змінене шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції тієї постанови Великої Палати Верховного Суду.
 
13.   18 червня 2020 року ВРП ухвалила рішення № 1877/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
 
14.   Вважаючи таке рішення ВРП протиправним, ОСОБА_1 у липні 2020 року звернувся з позовом до суду і рішенням від 29 жовтня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду позов задовольнив частково, а саме: визнав протиправним і скасував рішення ВРП та зобов`язав відповідача розглянути матеріали дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 , у решті позову відмовив. 
 
15.   Не погодившись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ВРП звернулася з апеляційною скаргою до Великої Палати Верховного Суду.
 
Мотиви Великої Палати Верховного Суду
 
16.   Переглядаючи оскаржуване у цій справі рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком суду першої інстанції щодо того, що питання стосовно наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги підлягало вирішенню дисциплінарним органом ВРП (відповідною Дисциплінарною палатою) з урахуванням особливостей, визначених Регламентом ВРП, й повинно було завершуватись прийняттям одного з передбачених законом рішень.
 
17.   Передбачених законом правових підстав для розгляду відразу в пленарному складі ВРП питання, переданого відповідачу згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року щодо судді ОСОБА_1 , у цьому конкретному випадку не виникло.
 
18.   Свою позицію Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала таким.
 
18.1    Відповідно до пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України (далі - у редакції Закону № 1401-VIII) в Україні діє ВРП, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
 
18.2    Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП входить ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
 
18.3    Частиною другою статті 112 Закону № 1402-VIII визначено, що рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII.
 
18.4    Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України та статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП належить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
 
18.5    За приписами частини другої статті 115 Закону № 1402-VIII факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).
 
Мотиви окремої думки
 
19.   Вважаємо такий підхід до вирішення порушеного питання хибним.
 
20.   Так статтею 100 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням ВРЮ. 
 
21.   Частинами другою та третьою статті 105 цього ж закону було передбачено, що факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або ВРЮ. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням ВРЮ після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».
 
22.   Законом України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98?ВР (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 22/98-ВР; статті 3, 27, 31, 32, 37) передбачалося, що ВРЮ за пропозицією кваліфікаційної комісії суддів або за власною ініціативою вносить подання про звільнення суддів з посади до органу, який їх призначив або обрав.
 
23.   Таким чином ВРЮ, приймаючи рішення про необхідність застосування до судді такого виду відповідальності як звільнення судді з посади, оформлювала таке рішення шляхом подання про звільнення судді.
 
24.   ВРЮ, розглянувши матеріали щодо ОСОБА_1 , прийшла до висновку про необхідність його звільнення з посади судді та ухвалила відповідне рішення № 460/0/15-10 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги», на підставі якого Президент України видав указ від 06 липня 2010 року № 755/2010 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України.
 
25.   Отже питання про порушення ОСОБА_1 присяги було остаточно розглянуте ВРЮ та прийняте нею рішення про внесення подання Президентові України про його звільнення з посади судді було реалізоване.
 
26.   Пізніше в результаті впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя» (Закон № 1798-VIII), відповідно до розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого Закон № 22/98-ВР визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, а ВРП утворюється шляхом реорганізації ВРЮ.
 
27.   Пунктом 18 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора у дисциплінарних справах, відкритих до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, оскаржуються до ВРП та розглядаються нею у пленарному складі в порядку, встановленому цим Законом.
 
28.   Крім того частина третя статті 53 Закону № 1798-VIII передбачає, що повторний розгляд справи здійснюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.
 
29.   Пункт 17.1 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 зі змінами, чітко вказує на те, що питання про звільнення судді з підстав: порушення суддею вимог щодо несумісності (пункт 2 частини шостої статті 126 Конституції України); вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України); незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду (пункт 5 частини шостої статті 126 Конституції України); порушення обов`язку підтвердити законність джерел походження майна (пункт 6 частини шостої статті 126 Конституції України) - розглядається Радою на засіданні у пленарному складі.
 
30.   При цьому слід зауважити, що ВРП оскаржуваним рішенням звільнила ОСОБА_1  з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області саме на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
 
31.   Також, за змістом частини першої статті 129-1 Конституції України, якій кореспондують приписи статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
 
32.   Так постановою від 24 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду, зокрема, передала ВРП на повторний розгляд вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади за порушення присяги.
 
33.   Таким чином суд фактично зобов`язав ВРП переглянути по суті скасоване рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року «Про внесення Президенту України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги».
 
34.   При цьому скасовуючи зазначене рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду виходив виключно з висновків ЄСПЛ, не переглядаючи по суті наявність чи відсутність у діях судді підстав для звільнення його з посади.
 
35.   Отже, враховуючи, що ВРП утворена шляхом реорганізації ВРЮ, те, що вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставами для звільнення судді і саме з підстав невідповідность займаній посаді ВРЮ було прийняте рішення про внесення подання Президентові України про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, перегляд рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року та повторний аналіз обставин прийняття такого акта індивідуальної дії має розглядатися ВРП саме у пленарному складі в порядку, визначеному статтею 49 Закону № 1798-VIII.
 
36.   Перегляд рішення ВРЮ у пленарному складі обґрунтовано є необхідним і з тих підстав, що частиною десятою статті 51 Закону № 1798-VIII встановлено, що за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вища рада правосуддя має право:
 
-         скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;
 
-         скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
 
-         скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
 
-         змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;
 
-         залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.
 
37.   ЄСПЛ у своєму рішенні 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» розглянувши справу встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши, що провадження, в тому числі у ВРЮ, характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув цих недоліків (пункти 135, 137 цього рішення), тобто визнав порушення Україною Конвенції виключно з обов`язкових (формальних) підстав, не розглядаючи підстав для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності по суті.
 
38.   При цьому зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв`язку з цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. 
 
39.   Знову ж таки, не розглядав по суті підстав для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності і Верховний Суд.
 
40.   Велика Палата Верховного Суду розглядаючи справу № 800/349/17, цілком обґрунтовано зазначила, що ураховуючи, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя й приймати у зв`язку з цим остаточні рішення, а заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача в цій справі буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги.
 
41.   Таким чином саме ВРП є тим повноважним органом який повинен переглянути по суті рішення ВРЮ на предмет його обґрунтованості щодо наявності підстав для звільнення судді з посади у 2010 році.
 
42.   Щодо твердження позивача про сплив строків для притягнення його до відповідальності у вигляді звільнення з посади судді слід зауважити, що дійсно частиною одинадцятою статті 109 чинного Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
 
43.   Встановлення такого строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, безперечно є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був.
 
44.   Проте, оскаржуване ОСОБА_1 рішення ВРЮ, за яким ОСОБА_1 було звільнено з посади Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги прийняте за результатами розгляду пропозицій членів ВРЮ ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та подання Міністра юстиції України в червні 2010 року.
 
45.   Отже в червні 2010 року ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення ОСОБА_1 як суддею присяги, та притягнула його до відповідальності шляхом ухваленням рішення № 460/0/15-10 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги».
 
46.   Всі подальші дії з боку ОСОБА_1 та відповідні процесуальні рішення як національних органів так і ЄСПЛ, зокрема, і оскаржуване в цій справі рішення ВРП від 18 червня 2020 року № 1877/0/15-20 є складовими процедури оскарження ОСОБА_1 рішення ВРЮ та указу Президента України, відтак строк давності притягнення його до дисциплінарної відповідальності передбачений Законом № 1402-VIII не може застосовуватися при розгляді ВРП питання щодо наявності підстав для притягнення позивача до відповідальності у 2010 році.
 
47.   Зазначена обставина підтверджується і тим, що ВРП переглядаючи, на виконання рішення суду, рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року та повторно аналізуючи обставин прийняття такого акту не відкривала нової, дисциплінарної справи, як це передбачено Главою 4 Закону 1798-VIII.
 
48.   Таким чином, висновок ОСОБА_1 про те, що дисциплінарне стягнення щодо нього застосоване після спливу передбаченого законом строку, є помилковим.
 
Відтак помилковими є висновки Великої Палати Верховного Суду у даній справі.

Судді  	 	 	В. В. Пророк	
 	 	 	   	
 	Д. А. Гудима	 	В. С. Князєв	
 	 	 	   	
 	К. М. Пільков	 	Л. І. Рогач	

 
Окрема думка складена 22 липня 2021 року