Постанова
Іменем України
 
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 487/4378/19
провадження № 61-5462св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач) - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2021 року 
у складі колегії суддів:Колосовський С. Ю., Локтіонова О. В., Ямкова О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 уклав 
з ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого надав останньому 12 000 000,00 грн, що еквівалентно 446 861,30 дол. США до 22 травня 2019 року.
 
Оскільки відповідач не виконав зобов`язань з повернення грошових коштів, позивач просив про задоволення позову.
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов 
до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 22 квітня 
2019 року з тих підстав, що цей договір він не підписував, коштів не отримував 
і волевиявлення на його укладення не мав.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2020 року первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 000 000,00 грн боргу за договором позики.
 
Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов, виходив із того, 
що позивачем надано належні та допустимі докази як укладення з відповідачем договору позики так і неналежного виконання останнім зобов`язань за цим правочином.Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що договір позики від 22 квітня 2019 року є дійсним, оскільки суду не надано жодних доказів на спростування укладення договору позики та не одержання коштів від позикодавця ОСОБА_1 
у передбаченому статтями 76, 81 ЦПК України порядку. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2020 року скасовано 
і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики 
та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до висновку експерта від 23 лютого 2021 року № 21-1 підпис від імені позичальника ОСОБА_2 на оригіналі договору позики від 22 квітня 2019 року виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою, а тому факт укладання ОСОБА_1 22 квітня 2019 року договору позики з ОСОБА_2 не доведений, 
що свідчить про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Також відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який 
не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу у якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що справу розглянуто за його відсутності 
та відсутності його представника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України); судом необґрунтовано відхилено клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - 
не розглянуто клопотання про призначення повторної експертизи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України); судом встановлено обставини, 
що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, а саме - постанова апеляційного суду мотивована виключно висновком експерта, без оцінки цього доказу в сукупності з іншими, наявними у справі (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзиви 
на касаційну скаргу у якій просив оскаржувану постанову залишити без змін, 
а касаційну скаргу - без задоволення. Зазначав, що касаційна скарга 
є необґрунтованою.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 487/4378/19, витребувано її з Заводського районного суду м. Миколаєва.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
ОСОБА_1 на підтвердження вимог про стягнення з ОСОБА_2 12 000 000,00 грн боргу за договором позики надав письмовий договір 
від 22 квітня 2019 року на якому містяться підписи від імені ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 відповідно в графах позикодавець та позичальник.
 
ОСОБА_2 заперечував свій підпис на вказаному договорі, 
як і отримання від ОСОБА_1 коштів. У зв`язку з чим за клопотанням відповідача призначена судова почеркознавча експертиза.
 
Відповідно до висновку експерта від 23 лютого 2021 року № 21-1 підпис від імені позичальника ОСОБА_2 на оригіналі договору позики від 22 квітня 2019 року виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 
за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої 
ж якості.
 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. 
 
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
 
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, 
що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, 
а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї 
із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, 
що регулюють спірні відносини.
 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються 
до правочину, який не вчинено.
 
Установивши, що укладення договору позики між ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 не доведено, оскільки відповідно до експерта 
від 23 лютого 2021 року № 21-1 підпис від імені ОСОБА_2 на оригіналі договору позики від 22 квітня 2019 року виконаний не самим 
ОСОБА_2 , а іншою особою, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення первісного 
та зустрічного позовів.
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що справу розглянуто за його відсутності та відсутності його представника, належним чином 
не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, оскільки в матеріалах справи наявна телефонограма від 17 березня 2021 року з якої вбачається, 
що ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 повідомлено про те, 
що розгляд справи відбудеться 24 березня 2021 року на 10 год. 00 хв., а також зазначене підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення повістки 5400143030888 (а. с. 16, 17 т. 2).
 
Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду справи норм процесуального права щодо встановлення обставин, 
що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів та відхилення клопотання про призначення повторної експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції у силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. 
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести 
до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами попередніх інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська