ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/16395/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від 19.02.2021 р. (суддя Олійник В.М.)  в справі № 160/16395/20 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління  ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, визнання  протиправною  та скасування вимоги про сплату боргу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі – ГУ ДПС)  про визнання протиправними дій щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2275-59/67 від 12.02.2020 р.,  скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2275-50/67 від 12.02.2020 р. на суму 29  293,44 грн. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 р. позов задоволено, визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2275-50/67 від 12.02.2020 року; визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2020 року №Ф-2275-50/67 на суму 29 293,44 грн.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2021 р. допущена заміна відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській  області (код ЄДРПОУ 43142606) правонаступником – Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області як відокремленим підрозділом (код ЄДРПОУ 43995486).
В апеляційній  скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення  про відмову у задоволенні позову. Відповідач вважає безпідставними позовні вимоги. Апелянтом приведено обставини справи та нормативне регулювання питання сплати фізичними особами-підприємцями єдиного внеску,  проте не приведено мотивів у спростування  висновків суду першої інстанції.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої  інстанції встановлено,  що на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 2 від 11.09.1993 р. позивач має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0202.
Позивач є  пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років.
12 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2275-50/67,  відповідно до якої контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи позивачу нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) у розмірі 29 293,44 грн., яка нарахована позивачу як самозайнятій особі.
Врахувавши, що  свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської прибуткової діяльності та факту зайнятості особи,  не є підставою для сплати єдиного соціального внеску і перебування позивача на обліку в органах податкової служби, з огляду на те, що взяття на облік у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору, кваліфікуючою ознакою для сплати єдиного соціального внеску самозайнятою особою є саме отримання такою особою доходу від такої діяльності, суд першої інстанції вважав необґрунтованим  посилання відповідача на те, що позивач повинен сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від отримання прибутку.
Враховуючи, що відповідачем не надано доказів того, що позивач отримував інший дохід від безпосереднього зайняття адвокатською діяльністю,  позивач не провадив самостійної адвокатської діяльності та не отримував доходу від адвокатської діяльності, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на зайняття адвокатською діяльністю відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 , виданого 11.09.1993 р.
Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером з 14.11.2005 р., отримує пенсію за вислугу років.
Позивач не здійснює адвокатську діяльність, дохід від здійснення незалежної професійної (адвокатської) діяльності позивачем після вересня 2005 р. не отримувався. 
31.05.2006 р. позивачем подана заява про зняття його як самозайнятої особи з обліку у контролюючому органі.
ГУ ДПС 12.02.2020 р. сформована та направлена позивачу вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2275-50/67, якою визначена сума боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в розмірі 29  293,44 грн. (станом на 31.01.2020 р.).
Виходячи з даних інформаційних систем ДПС,  за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску за період з 2018 року по 31.01.2020 р. 
Відповідачем не надано доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження діяльності як самозайнятої особи.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є правомірність вимоги через нездійснення позивачем незалежної професійної діяльності   та не отримання відповідного доходу.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.  
Спірні правовідносини врегульовані нормами  Податкового кодексу України  в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI)   в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту  14.1.226  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно із пунктом 2 частини першої  статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до частини третьої  статті 4 Закону № 5076-VI  адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Статтею 13 Закону № 5076-VI  визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до пункту 2 частини першої  статті 1 Закону № 2464-VI  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За приписами   статті 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим  Законом  визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктом 5 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI  до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною четвертою статті 4 Закону   № 2464-VI  встановлено, що особи, зазначені у пунктах 4 та  5-1  частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, законодавець звільнив від сплати єдиного внеску  з підстав отримання певного виду пенсії, досягнення пенсійного віку, а також осіб з інвалідністю, тільки таких платників єдиного внеску як фізичні особи-підприємці та члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.
Формально позивач як особа, яка має права провадити незалежну професійну діяльність та  яка отримує пенсію і досягла пенсійного віку, не звільняється від сплати єдиного внеску.
Відповідач стверджує, що позивач з 10.10.2014 р. зареєстрований як платник єдиного внеску.
Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить відомостей про державну реєстрацію позивача як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, та, відповідно, відомостей про взяття його на облік у контролюючому органу як платника єдиного внеску.
Таким чином, враховуючи фактичні обставини в цій справі, а саме, вік позивача (на час вирішення спору позивач досяг 70-річного віку), факт отримання ним пенсії, подання позивачем ще в 2006 році заяви про зняття його з обліку як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, відсутність доказів провадження такої діяльності та отримання від такої діяльності доходу в період, в якому позивачу нараховане єдиний внесок, суд доходить до висновку про відсутність підстав стверджувати, що позивач в періоді  2018 по 2020 роки провадив адвокатську діяльність  та отримував дохід від такої діяльності, відповідно, про відсутність підстав для нарахування єдиного внеску спірною вимогою.
Суд вважає за необхідне зазначити, що  метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а позивач вже отримує пенсію за вислугу років, то вважається, що  така мета досягнута.
При цьому нарахування позивачу єдиного внеску спірною вимогою у розмірі 29   293,44 грн. лише у зв`язку з тим, що він перебуває на обліку як платник єдиного внеску суд не може визнати обґрунтованим та справедливим особливо з урахуванням віку позивача, стану його здоров`я.  Визначення такого зобов`язання позивачу є надмірним тягарем та жодним чином не вплине на розмір пенсійних виплат позивача.
Також суд зазначає, що  наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  підлягають застосуванню судами як джерела права.
Таким чином, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність вимоги від 12.02.2020 року №Ф-2275-50/67 на суму 29 293,44 грн.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є  рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від 19.02.2021 р. в справі № 160/16395/20  залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від 19.02.2021 р.  в справі № 160/16395/20 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління  ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, визнання  протиправною  та скасування вимоги про сплату боргу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 19.07.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 19.07.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко