Справа № 442/5332/20                                Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/1271/21                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 червня 2021 року                                                                        м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Івасюти М.В.,
з участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Гирич О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5 , Комунальне підприємство «Міський Сервіс» Стебницької міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

       В серпні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування позову вказував на те, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ним у відповідній квартирі проживає його дружина ОСОБА_6 , а також його діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Окрім них у відповідній квартирі зареєстровані, але не проживають його мати ОСОБА_5 , а також його сестра ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зазначає, що квартира є не приватизованою. Основним квартиронаймачем відповідної квартири є мати позивача ОСОБА_5 у відповідності до рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради № 11 від 13.04.2018 року після смерті батька позивача.
Відповідачі жодної участі в утриманні квартири не беруть, комунальних послуг не оплачують, особистих речей або речей повсякденного використання немає. Позивачем разом із сім`єю самостійно було замінено вікна та двері, відремонтовано внутрішні комунікації та здійснено інші ремонтні роботи. Згоди на приватизацію відповідної квартири відповідачі не дають.
       Також зазначав, що фактично відповідачі більше 10 років проживають за адресою АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_9 , що підтверджується Довідкою ОСББ «Сокіл» № 112 від 16 липня 2020 року.
       Крім того відповідачка ОСОБА_10 є власником квартири АДРЕСА_3 , а також власником земельної ділянки площею 620 кв. м. на АДРЕСА_4 , кадастровий номер 4610600000:01:028:0195, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Інформаційною Довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, вважав, що на підставі ст.ст. 70, 71 ЖК Української РСР у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації, відповідачі втратили право на проживання у зазначеному житлі, а їх реєстрація перешкоджає позивачам у реалізації їх права користування квартирою та проведення її приватизації, а також покладає додаткові витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг.
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5 , Комунальне підприємство «Міський Сервіс» Стебницької міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.        Рішення суду оскаржив  ОСОБА_2 .
       З рішенням суду не погоджується, вважає його таким, що прийняте без належного з`ясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права.
Не погоджується з висновком суду про те, що відповідачам було створено перешкоди в користуванні квартирою. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не проживають в квартирі понад 15 років, без поважних причин. Відповідачі проживають більше 10 років за іншою адресою. Жодних доказів поважності причин не проживання матеріали справи не містять, так як і не містять доказів вчинення відповідачам перешкод.
Суд не надав оцінки тому, що відповідач-1 є власником квартири АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 620 кв.м. Вказані обставини підтверджують відсутність будь-яких порушених прав відповідач, оскільки останні забезпечені житлом.
       Просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позов задоволити в повному обсязі.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Гирич О.В. на підтримання заяви про визнання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не має підстав визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та позбавляти недієздатну та неповнолітню особу права на приватизацію спірної квартири, оскільки відповідачі через протиправну поведінку позивача (не добровільно) вибули на постійне проживання в інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті, як це передбачено ст. 107 ЖК Української РСР на яку посилається позивач у відповіді на відзив, а тому договір найму жилого приміщення не може вважатись розірваним з дня їх вибуття.
       Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради від 13 квітня 2018 року за № 11 «Про зміну договору найму» основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_5 після смерті попереднього квартиронаймача ОСОБА_11 (чоловіка). У вказаній квартирі є зареєстрованими: ОСОБА_2 – син, ОСОБА_6 – невістка, ОСОБА_8 – внук, ОСОБА_12 – внучка, ОСОБА_1 – дочка, ОСОБА_3 - внук, ОСОБА_4 – внук.
       Згідно Актів № 69 від 31.12.2019 року, № 50 від 16.06.2020 та № 2173 від 02.07.2020 року, виданих КП «Міський сервіс» Стебницької міської ради, а також довідки та Акту 1 від 02.07.2020 року, складених ОСББ «Новинка-2», відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 понад 15 років.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. • З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
       Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       За правилом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем – житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності – відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем – громадянином, на ім`я якого видано ордер.
       За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
       Положеннями частини другої статті 107 ЖК Української РСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
       Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.
       На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
       Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Однак, позивач так і не вказав з яких саме підстав він просить задоволити позов.
       Колегія суддів зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
       Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача на неналежну, невідповідну норму закону суд, встановивши фактичні підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
       Суд має виходити з того, що лише фактичні підстави позову визначають межі судового розгляду, що не позбавляє суд повноважень визначити ту норму права, що належить застосувати до оцінки спірних відносин та їх правильного регулювання.
       Неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову (статті 71 ЖК Української РСР) не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача.
       Встановивши, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 фактично проживають більше 10 років за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ОСББ «Сокіл» (а.с. 12), колегія суддів приходить до висновку, що вказані особи обрали інше місце постійного проживання та відповідно до положень частини другої статті 107 ЖК Української РСР з моменту вибуття в інше помешкання втратили право користування спірною квартирою з моменту такого вибуття.
       Окрім цього, 05 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява від відповідачів по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання апеляційної скарги. В заяві відповідачі зазначають, що отримали компенсацію за частки квартири, добровільно вибули на постійне місце проживання та зареєстрували своє місце проживання за фактичною адресою АДРЕСА_2 .
       Відповідно до ч.4 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.
       Визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Тунський А.Р. подав заяву про відмову від позову в частині стягнення судових витрат з відповідачів, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_2 .
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу  ОСОБА_2  –задовольнити.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: виконавчий комітет Дрогобицької міської ради,  ОСОБА_5 , Комунальне підприємство «Міський Сервіс» Стебницької міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням– задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Прийняти відмову представника ОСОБА_2 – адвоката Тунського А.Р. від позову в частині стягнення судових витрат з відповідачів.
Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                 Цяцяк Р.П.

                                                                               Шеремета Н.О.