П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/4211/21 
Головуючий у 1-й інстанції:   Попова О.Г.  
Суддя-доповідач:  Полотнянко Ю.П. 
15 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Драчук Т. О.  Ватаманюка Р.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, в якому просив:
- визнати протиправними дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира щодо відмови оформити та подати до Житомирської міської ради Житомирської області клопотання про ви слючення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 32,15 кв. м.;
- визнати за ОСОБА_1 , право на виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 32,15 кв. м.;
- зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира подати до Житомирської міської раїди Житомирської області клопотання разом з належно оформленими документами про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 32,15 кв. м.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі, відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить судове рішення скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю.
За наведеного, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Збройних Силах України на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 . З 02.08.2004 року він перебував на квартирному обліку. 
Згідно рішення Житомирського виконавчого комітету №142 від 26.02.2009 року позивачу надано ордер на службову квартиру площею 32,15 кв. м за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена службова квартира рахується за квартирно-експлуатаційним відділом міста Житомира. 
Позивач звернувся із заявою до квартирно-експлуатаційної частини міста Житомира у якій просив звернутись до Житомирської міської ради з клопотанням про зняття з квартири площею 32,15 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 статусу службового житла, виключення її із складу службових жилих приміщень та закріплення її за ОСОБА_1 .
Квартирно-експлуатаційна частина міста Житомира листом від 07.10.2020 року №3889 відмовила позивачу у задоволенні заяви. 
Вважаючи такі дії квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира протиправними та такими, що порушують конституційні права на соціальний захист позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, дійшов висновку, що оскільки спірні правовідносини повязані із забезпечення позивача житлом, то це спрів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у якому особа звертається зза захистом порушеного цивільного права.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Колегією суддів встановлено, що предметом цього позову є визнання протиправною відмови відповідача щодо виключення житлового приміщення: за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 32,15 кв. м. з числа службового житла, в якій мешкає позивач та маючи на меті приватизувати квартиру за зазначеною адресою
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Вимогами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом якого права особа звернулася до суду.
Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/1076/17 та від 14 листопада 2018 року у справі №817/986/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.
Отже, критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Колегією суддів встановлено, що згідно рішення Житомирського виконавчого комітету №142 від 26.02.2009 року позивачу надано ордер на службову квартиру площею 32,15 кв. м за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена службова квартира рахується за квартирно-експлуатаційним відділом міста Житомира. 
Позивач звернувся із заявою до квартирно-експлуатаційної частини міста Житомира у якій просив звернутись до Житомирської міської ради з клопотанням про зняття з квартири площею 32,15 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 статусу службового житла, виключення її із складу службових жилих приміщень та закріплення її за ОСОБА_1 
Квартирно-експлуатаційна частина міста Житомира листом від 07.10.2020 року №3889 відмовила позивачу у задоволенні заяви. 
Враховуючи встановлені у справі вказані обставини, колегія суддів зазначає, що позов у даній справі подано з метою поновлення прав позивача у сфері житлових правовідносин, які він вважає порушеними відповідачем внаслідок незабезпечення його, як інваліда війни,  квартирою згідно з п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
При цьому, у спірних правовідносинах відповідач у межах та у порядку, встановленому законом, як суб`єкт владних управлінських повноважень, наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем права на соціальну гарантію - пільгу, надану йому внаслідок проходження ним у минулому військової служби в силу особливого статусу, визначеного Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, з приводу проходження публічної служби.
Приписами п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За визначенням ч.ч. 1 та 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки регламентовано цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
З аналізу наведених норм вбачається, що військова служба та служба в поліції належить до публічної служби.
У постанові від 29.09.2020 року у справі № 712/5476/19 Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні житловим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання житлове приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
Отже, враховуючи, що предметом цього позову є визнання протиправною відмови відповідача щодо виключення житлового приміщення: за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 32,15 кв. м. з числа службового житла, в якій мешкає позивач та маючи на меті приватизувати квартиру за зазначеною адресою, а вказана гарантія соціального захисту є однією з передбачених зазначеним законом пільг для осіб, які проходили публічну службу, даний спір має публічно-правовий характер та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а не, як помилково послався суд першої інстанції, в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав передбачених п.1 ч.1 ст.170 КАС України для відмови у відкритті провадження у адміністративній справі.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії скасувати.
Справу направити до  Житомирського окружного адміністративного суду  для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Ватаманюк Р.В.