Головуючий І інстанції: Панов М.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 р. 	Справа № 520/253/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту реєстрації Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/253/21
за позовом              ОСОБА_1  
до             Департаменту реєстрації Харківської міської ради                    
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М.Є. №54353807 від 01 жовтня 2020 року про відмову у державній реєстрації права власності; 
-зобов`язати державного реєстратора провести державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 липня 2020 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 позов задоволено.
Департамент реєстрації Харківської міської ради (далі- відповідач), не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що  відчуження передусім пов`язано з переходом прав від одного суб`єкта до іншого, і не може детермінуватися виключно як передавання речі, майна. Відчуження проводиться головним чином по волі первинного власника на основі договору з набувачем майна або на підставі рішення суду в примусовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.  Таким чином зазначає, що відчуження, як юридичний факт має не лише договірну природу, а й виникає у примусовому порядку. Таким чином, на думку скаржника,  суд першої інстанції  невірно тлумачить Закон в частині визначення «відчуження», що призводить до неправильного застосування норм матеріального права. Наголошує, що підставою для прийняття спірного рішення Відповідачем став саме п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону, який містить вичерпний перелік обставин для застосування цієї норми. Отже, на думку скаржника, державним реєстратором прав на нерухоме майно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, прийнято виключно у відповідності до вимог чинного законодавства України та вірно застосовано п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону, а тому спірне рішення  не може бути скасованим.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи, перевіривши рішення суду першої інстанції  в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  06 липня 2020 року Орджонікідзевським районним судом міста Харкова було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному нерухомому майні. Згідно вказаного рішення було припинено право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.07.2006 Управлінням комунального майна та приватизації ХМР за №6608. Також було визнано за ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_1 , виданий органом 6321 від 05.02.2019; ІПН НОМЕР_2 ) право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 56 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м.), яка раніше належала ОСОБА_2 .
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року були внесені виправлення до рішення суду від 06 липня 2020 року та зазначено по тексту рішення назву вулиці «Тархова» замість вулиці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та реєстраційний номер свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.07.2006 «НОМЕР 7А06-272751» замість реєстраційного номеру « НОМЕР_3 ».
Зазначені вище рішення та ухвала суду набрали законної сили.
Рішення суду від 06 липня 2020 року було надано разом з іншими документами державному реєстратору для реєстрації права власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .
Рішенням від 01.10.2020 № 54353807 державного реєстратора прав на нерухоме майно Шеховцової М.Є.  відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за суб`єктоми: ОСОБА_1 , податковий номер/серія, номер паспорта/ НОМЕР_4 ОСОБА_3 , податковий номер/серія, номер паспорта/ НОМЕР_5 ( а.с. 2).
Підставою відмови зазначено, що заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих до такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників. Проведення державної реєстрації права власності на підставі рішення  має наслідком відчуження частки майна особи-боржника, відомості про яку внесено до Єдиного реєстру боржників, а тому відповідно  п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 є неможливим.
Позивач, вважаючи вказане рішення державного реєстратора незаконним, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах єдиною підставою набуття права власності позивачем є рішення суду про визнання права власності, у зв`язку з чим у відповідача були відсутні підстави для застосування п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організієї норми. Отже, на думку скаржника, державним реєстратором прав на нерухоме майно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, прийнято виключно у відповідності до вимог чинного законодавства України та вірно застосовано п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону, а тому спірне рішення  не може бути скасованим.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.
Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Положення ч. 2 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" кореспондуються з п. 18 та п. 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015  1127 (далі - Порядок  1127).
При цьому, окремими підставами для державної реєстрації права власності закон визначає рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") та укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Як встановлено судовим розглядом, в даному випадку єдиною підставою набуття права власності позивачем є рішення суду про припинення права на частку у спільному нерухомому майні. .
Так,  судовим рішенням по справі 644/3997/19   припинено право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.07.2006 Управління комунального майна та приватизації ХМР за №6608. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги, що відчуження, як перехід права власності на річ від однієї особи до іншої , може відбуватись в примусовому порядку на підставі рішення суду, а отже надане на реєстрацію рішення суду свідчить про відчуження нерухомого майна від попереднього власника іншій особі, колегія суддів вважає помилковими, оскільки судовим рішенням встановлено, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 ,   перебувала у праві власності   ОСОБА_2 , отже відомості про реєстрацію цієї частини  квартири за ОСОБА_1  не свідчать про відчуження   ОСОБА_2 майна іншій особі, зокрема позивачу.
Як встановлено судом та підтверджено доказами, наявними в справі, єдиною підставою набуття права власності за позивачем є рішення суду від 06.07.2020, яке набрало законної сили,  яким визнано за ним право власності на 1/3 частину  квартири, внаслідок припинення права на частку у спільному нерухомому майні.  
Зазначене рішення набрало законної сили та є чинним.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Отже, надане позивачем на реєстрацію судове рішенням свідчить про припинення права на частку у спільному нерухомому майні та набуття, в зв`язку з цим позивачем права власності на його частину.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не надано доказів подання на реєстрацію документів, які свідчать про відчуження майна особою, зокрема ОСОБА_2 , який на момент проведення такої реєстрації внесений до Єдиного реєстру боржників.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення № 54353807  від 01.10.2020 прийнято безпідставно, а тому підлягає скасуванню.  
Крім того, у спірному рішенні зазначено, що словники державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містять інформацію стосовно назви АДРЕСА_3 . Відповідно до Реєстру назв урбанонімів м. Харкова затвердженого рішенням IX сесії Харківської міської ради XXIV скликання від 25.12.2002 - вул. Тархова. Крім того встановлено розбіжності в частині визначення реєстраційного номера свідоцтва про право власності на житло, а саме: відповідно до свідоцтва - 7А06-272751, відповідно до рішення суду - 6608.
З урахуванням наявності ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року, якою були внесені виправлення до судового рішення від 06 липня 2020 року, яка набрала законної сили, на даний час відсутні помилкові дані, які б унеможливлювали державну реєстрації права власності.
Посилання позивача на рішення суду апеляційної інстанції не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно положень ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права мають враховуватись виключно висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції вірно застосував норм матеріального та процесуального права,  а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої  інстанції - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 по справі № 520/253/21  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко