Справа № 127/3452/21
Провадження № 22-ц/801/1642/2021
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року	Справа № 127/3452/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2021 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Бессараб Н.М., дата складення повного тексту рішення 21 травня 2021 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 29 липня 1989 року по 21 грудня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано. В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2014 року з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 800 грн. щомісячно.
Відповідно до судового наказу Вінницького міського суду по справі №127/31468/19 від 11 грудня 2019 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі ј частки заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 листопада 2019 року до досягнення дитиною повноліття.
18 грудня 2019 року Центральним ВДВС м. Вінниці на підставі вказаного вище судового наказу було відкрито виконавче провадження та стягнуто з позивача на користь відповідача ОСОБА_4 за період з 19 грудня 2019 року по 01 жовтня 2020 року аліменти в розмірі 24400 грн. Зокрема, 27 серпня 2020 року позивачем на картковий рахунок неповнолітнього сина ОСОБА_3 згідно квитанції RC_G КPE075NZK3KTE9RK1CA0 перераховано 4400 грн. аліментів, а 28 серпня 2020 року під час арешту державним виконавцем автомобіля позивача та поміщення його на штраф майданчик, в рахунок погашення заборгованості по аліментах позивачем було передано відповідачу 20000 грн. в присутності державного виконавця та працівника поліції.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року судовий наказ Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року по справі №127/31468/19 визнано таким, що не підлягає виконанню.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані кошти в якості аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 24400,00 грн. та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що відсутні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно та що грошова сума, яку просить стягнути позивач є безпідставно набутою і в силу ст. 1215 ЦК України аліменти поверненню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції належним чином не дослідив всі обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Зокрема, вважає, що аліменти позивачем не були сплачені добровільно, з огляду на наявність відкритого виконавчого провадження за судовим наказом та постанови про накладення арешту на майно. Поряд з цим, вказує, що аліменти в розмірі 20000 грн. були сплачені після такої вимоги державного виконавця, що виключає їх добровільність. Крім того, вважає, що з скасуванням судового наказу про стягнення з неї аліментів на користь відповідача, відпала підстава, на якій майно було набуто.
10 серпня 2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що з 29 липня 1989 року по 21 грудня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується, зокрема копією паспорта позивача ОСОБА_1 (а.с. 6), а також вказані обставини визнаються сторонами.
В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого записано ОСОБА_2 , матір`ю – ОСОБА_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
Після розірвання шлюбу неповнолітній син залишився проживати із матір`ю ОСОБА_1 та знаходився на її утриманні. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2014 року з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 800 грн. щомісячно.
З червня 2019 року по березень 2020 року неповнолітній син сторін ОСОБА_5 проживав разом із батьком ОСОБА_2 , що підтверджується ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2020 року та від 11 вересня 2020 року, постановою Вінницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року (а.с. 10-11, 43-48).
11 грудня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області по справі №127/31468/19 видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 19 листопада 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.
Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 18 грудня 2019 року було відкрито ВП №60907274 по виконанню судового наказу по справі №127/31468/19 (а.с. 9).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2020 року, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року у справі №127/31468/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 43-48).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі №127/31468/19 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 – задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року по справі №127/31468/19 (а.с. 10-18).
Згідно квитанції RC_G КPE075NZK3KTE9RK1CA0 від 27 серпня 2020 року, де платником є ОСОБА_1 , а отримувачем є ОСОБА_3 було здійснено сплату аліментів на дитину за червень, липень, серпень 2020 року в розмірі 4400 грн. (а.с. 19).
Відповідно до дубліката квитанції №Р24А556174902С80776 від 27 серпня 2020 року ОСОБА_3 здійснив переказ грошових коштів ОСОБА_2 в розмірі 4200 грн. (а.с. 20).
Як вбачається із розписки від 28 серпня 2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 20000 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментах станом на 28 серпня 2020 року (а.с. 21).
Крім того, на адресу головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Вінниці відповідач ОСОБА_2 подав заяву, відповідно до якої повідомив, що 28 серпня 2020 року він отримав від боржника ОСОБА_1 20000 грн. в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів (а.с. 22).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.
Вiдсутнiсть правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).
Між тим, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
Водночас, дефініція поняття  добровільності невіддільне від поняття  «свобода волі». Інакше кажучи,  добровільність як психологічна складова поведінки припускає знаходження людини на момент свідомого вчинення нею відповідної дії (бездіяльності) у стані свободи від зовнішнього примусу.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач на підтвердження недобросовісності відповідача та відсутності волі на сплату нею 20000 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментам зазначила, що такі були сплачені після відповідної вимоги державного виконавця. Проте, жодних доказів на підтвердження вказаних тверджень до суду першої та/або апеляційної інстанції подано не було.
Так, матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів сплати 20000 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментам під примусом державного виконавця чи будь-якої іншої особи, як і не містять таких доказів і сплата 4400 грн. шляхом перерахування коштів ОСОБА_1 на картковий рахунок дитини ОСОБА_3 .
Зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 24400 грн. були набуті відповідачем ОСОБА_2 , шляхом добровільної сплати позивачем в рахунок погашення заборгованості по аліментам на утримання дитини, яка виникла за період з грудня 2019 по жовтень 2020 року на підставі судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року, тобто не безпідставно та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх ОСОБА_2 , а також рахункової помилки, суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення їх з останнього на користь ОСОБА_1 , як безпідставно набутих.
Будь – яких інших доказів на підтвердження недобросовісності відповідача, сплати аліментів поза волею позивача та рахункової помилки матеріали справи не містять, як і не додано таких до суду першої та або апеляційної інстанції.
Отже, недобросовісність відповідача в отриманні спірних коштів та сплати їх позивачем не добровільно не встановлена, а ОСОБА_1 в ході розгляду справи цей факт не доведений, тому немає підстав вважати, що грошова сума, яку просить стягнути позивач, є безпідставно набутою.
Покликання в апеляційній скарги на те, що з скасуванням судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , відпала підстава, на якій майно було набуто, не заслуговує на увагу, оскільки вказаний судовий наказ від 11 грудня 2019 року не скасований, а визнаний таким що не підлягає виконанню.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" судовий наказ є виконавчим документом.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 вказаного Закону є закінчення виконавчого провадження.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції констатує, що визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року по справі №127/31468/19 про стягнення аліментів з позивачки на користь відповідача на утримання неповнолітньої дитини на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року не тягне за собою наслідки недійсності, не чинності чи незаконності судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року, а є лише підставою для припинення подальшого виконання цього судового наказу.
Доказів недійсності, не чинності чи незаконності судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року матеріали справи не містять, як і не надано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.
За вказаних обставин справи, зокрема, визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та в силу вимог статті 1215 ЦК України, ці кошти поверненню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те що суд попередньої інстанції не встановив обставини, які мають значення для правильного розгляду справи не є слушними, оскільки спростовуються викладеними висновками в оскаржуваному рішенні суду з наданням належної оцінки кожному наявному доказу в матеріалах справи.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

       Т.Б. Сало