Постанова
Іменем  України 
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/17673/19
провадження № 61-11898св20  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_1 ,
відповідач - Вище художнє професійне училище № 3 міста Івано-Франківська,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в складі колегії суддів: Тимон О. О., Мелінишин Г. П., Ясеновенко Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом,       в якому просив: скасувати наказ директора Вищого художнього професійного училища № 3 міста Івано-Франківська від 30 серпня 2019 року № 95-ОС «Про припинення трудових відносин»; поновити його на посаді майстра виробничого навчання; стягнути з Вищого художнього професійного училища № 3 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Вищого художнього професійного училища  № 3 на його користь моральну шкоду в розмірі 6 000, 00 грн.
Позов мотивований тим, що з 1972 року працює майстром виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі № 3 міста Івано-Франківська (раніше - Івано-Франківське СПТУ №3).
Наказом директора Вищого художнього професійного училища № 3 від 30 серпня 2019 року № 95-ОС його звільнено із займаної посади з 30 серпня 2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Вважає наказ про звільнення незаконним та таким, що порушує його права.  Про наступне вивільнення його не було персонально попереджено за два місяці до звільнення. Наказ №67-ОС від 20 червня 2019 року не є його персональним повідомленням про наступне вивільнення, з ним було ознайомлено всіх працівників училища, з його змісту вбачається лише можливе вивільнення педагогічних працівників та не підтверджується проведення в училищі реального скорочення чисельності чи штату працівників. Тільки 30 серпня 2019 року в день звільнення йому було запропоновано інші вакантні посади в училищі, що є порушенням частини третьої статті 49-2 КЗпП України.
При звільненні з посади не було враховано його переважне право залишення на роботі в порівнянні з іншими майстрами виробничого навчання як працівника з вищою кваліфікацією та продуктивністю праці, не враховано його категорійність та трудові заслуги і нагороди, перевагу залишення на роботі як працівника з тривалим безперервним стажем роботи в училищі та як працівника, який отримав у цьому училищі трудове каліцтво і став інвалідом третьої групи.
Внаслідок незаконного звільнення йому завдано також значних моральних страждань, які проявились у втраті впевненості в завтрашньому дні та втраті доходу, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Скасовано наказ директора Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська від 30 серпня 2019 року №95-ОС «Про припинення трудових відносин».
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська.
 
Стягнуто з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року по день поновлення на роботі.
 
Стягнуто з Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська на користь ОСОБА_1 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем було порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України, зокрема його персонально не було повідомлено про наступне вивільнення за 2 місяці до звільнення, у цей же строк не було запропоновано йому іншу роботу, окрім цього відповідач не довів факт скорочення чисельності і штату працівників у навчальному закладі. Відтак позивач підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2019 року по день поновлення на роботі, а також 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2020 року рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  копією інформаційної довідки Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська підтверджено, що станом на 20 червня 2019 року під час попередження педагогічних працівників про можливе вивільнення у Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська вакантних посад в наявності не було, а згідно копії складеного комісією працівників Вищого художнього професійного училища №3 акту від 30 серпня 2019 року ОСОБА_1 відмовився від запропонованої йому посади водія, свою відмову мотивував небажанням переходити на іншу посаду.
У відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, при звільненні позивача відповідач урахував кваліфікацію та продуктивність його праці, членом профспілкової організації Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська позивач не був, тому звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням трудового законодавства.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
 
06 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного цивільного суду          у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2020 рокута направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема зазначав, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказував, що суд апеляційної інстанції як на доказ правомірності дій відповідача посилався на пункти 2 та 3 Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, затверджених наказом Міністерства освіти і науки 06 грудня 2010 року № 1204, згідно яких при затвердженні штатного розпису навчального закладу враховується контингент учнів, слухачів за списковим складом на 01 січня року, що планується.
 
Як на доказ зменшення контингенту учнів училища за списковим складом апеляційний суд послався на інформаційну довідку про контингент учнів училища та копію штатного розпису станом на 01 вересня 2019 року. Вказані документи є недопустимими доказами, в матеріалах справи відсутні докази про фактичний контингент учнів училища станом на 01 січня 2020 року.
 
Суд в якості доказу того, що йому було запропоновано всі вакансії на час звільнення послався на акт від 30 серпня 2019 року, згідно з яким він відмовився від посади водія. Як було встановлено, на момент його звільнення була також вакантною посада технічного працівника, яку йому в установленому порядку не запропонували.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
 
24 листопада 2020 року справа № 344/17673/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Вище художнє професійне училище № 3 м. Івано-Франківська направило відзив на касаційну скаргу, в якій просило залишити її без задоволення.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що  ОСОБА_1 з 1972 року працював на посаді майстра виробничого навчання у Вищому художньому професійному училищі №3 м. Івано-Франківська (раніше - Івано-Франківське СПТУ № 3).
 
20 червня 2019 року наказом директора Вищого художнього професійного училища № 3 м. Івано-Франківська №67-ОС «Про попередження про вивільнення посад педагогічних працівників» відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з істотними змінами в організації навчально-виховного процесу через можливий недобір учнів і невиконання плану по набору на 1 курс 2019-2020 навчальний рік попереджено педагогічних працівників про можливе зменшення педагогічного навантаження з 01 вересня 2019 року та про можливе вивільнення педагогічних посад, в тому числі і ОСОБА_1 . 
 
Із зазначеним наказом №67-ОС від 20 червня 2019 року позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис.
 
Згідно копії протоколу №5 чергового засідання педагогічної ради Вищого художнього професійного училища № 3 м. Івано-Франківська від 30 серпня 2019 року було прийнято рішення про звільнення майстрів з професії столяр деревообробних верстатів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також майстра з професії різьбяр по дереву та бересті ОСОБА_5 .
 
Відповідно до інформаційної довідки  Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська станом на 20 червня 2019 року під час попередження педагогічних працівників про можливе вивільнення у ВХПУ №3 м. Івано-Франківська вакантних посад в наявності не було; на день звільнення ОСОБА_1 в навчальному закладі була вакантна посада технічного працівника та водія.
 
Згідно акту від 30 серпня 2019 року, складеного комісією працівників Вищого художнього професійного училища № 3, ОСОБА_1 відмовився від запропонованої йому посади водія у зв`язку з небажанням переходити на іншу посаду.
 
Наказом директора Вищого художнього професійного училища №3 м. Івано-Франківська №95-ОС від 30 серпня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади майстра виробничого навчання з 30 серпня 2019 року у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України на підставі наказу про можливе вивільнення педагогічних працівників від 20 червня 2019 року № 67-ОС; протоколу засідання педагогічної ради від 30 серпня 2019 року; акту про відмову від переведення на іншу посаду від 30 серпня 2019 року.
 
Комісією працівників Вищого художнього професійного училища №3 також складено акт від 30 серпня 2019 року про відмову ОСОБА_1 підписати наказ про його скорочення №95-ОС від 30 серпня 2019 року. 
 
02 вересня 2019 року позивачу було направлено повідомлення № 01-15/175 про необхідність отримання трудової книжки, яке він отримав 04 вересня 2019 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до  закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1  частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати, чи дійсно у  відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не  мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж  підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і  праці та порядок урахування переважного права працівника на залишення на  роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України. 
 
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 345/1663/18 (провадження № 61-1072св20) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».
 
Установлено, що наказом відповідача № 67-ОС від 20 червня 2019 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України було попереджено педагогічних працівників, зокрема ОСОБА_1 , про можливе зменшення педагогічного навантаження з 01 вересня 2019 року та про можливе вивільнення педагогічних посад.
 
Також судами встановлено, що станом на 20 червня 2019 року у Вищому художньому професійному училищі № 3 м. Івано-Франківська були відсутні вакантні посади.
 
30 серпня 2019 року, в день звільнення, позивачу була запропонована вакантна посада водія, від якої ОСОБА_1 відмовився, про що свідчить акт від 30 серпня 2019 року.
 
Разом з тим, відповідно до інформаційної довідки Вищого художнього професійного училища № 3 м. Івано-Франківська на день звільнення ОСОБА_1 в навчальному закладі була вакантна посада технічного працівника та водія.
 
Таким чином, в період вивільнення ОСОБА_1 у Вищому художньому професійному училищі № 3 м. Івано-Франківська крім посади водія була наявна інша вакантна посада. 
 
З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_1 на момент звільнення не було запропоновано вакантну посаду технічного працівника, чим порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України, позовні ОСОБА_1 є обґрунтованими. 
 
Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , однак помилився з мотивами задоволення позову, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2020 року в частині задоволених вимог підлягає зміні в його мотивувальній частині.
 
Враховуючи наведене та принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у статті 13 ЦПК України, Верховний Суд  не перевіряє правильність розрахунку суми, стягнутої з Вищого професійного училища № 3 місті Івано-Франківська в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки касаційна скарга не містить доводів в цій частині.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 345/1663/18 (провадження № 61-1072св20), колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року скасувати, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    В. І. Крат	
 	 	
Судді	Н. О. Антоненко   І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	 	
 	М. Ю. Тітов