ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року 
м. Київ

Справа №  902/36/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О., 

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:
позивача - не з`явився,
відповідача 1 - Січевлюк В.А.,
відповідача 2 - не з`явився,
третьої особи - Земляков О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду Вінницької області
від 22.09.2020,
на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області
від 19.10.2020
у складі судді Колбасова Ф. Ф. та
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Мельник О. В., Грязнов В. В., Розізнана І. В.
від 22.02.2021

за позовом ОСОБА_1 
до Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", Приватного нотаріуса Лободи Сергія Леонідовича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача:  ОСОБА_2  
про визнання недійсними рішень чергових Загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" та скасування реєстраційної дії "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи",
Розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.07.2021 № 29.3-02/2234 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 902/36/19 у зв`язку із відпусткою суддів  Бакуліної С.В., Баранця О.М.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 27.07.2021  для розгляду справи № 902/36/19 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Кролевець О. А., Мамалуй О. О.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", Приватного нотаріуса Лободи Сергія Леонідовича про визнання недійсними пунктів 11, 21 рішень чергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", оформлених протоколом № 1 від 27.04.2016, та скасування реєстраційної дії: "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 11.05.2016 11471050016000013; Лобода Сергій Леонідович ; Приватний нотаріус Лобода С.Л.; зміна повного найменування, зміна скороченого найменування, зміна місцезнаходження".
Позов мотивовано тим, що: позивача не повідомлено про скликання загальних зборів; прийняте рішення з питання 11 порядку денного про "зміну типу товариства", не відповідало зазначеному в проекті порядку денного питанню про "зміну найменування товариства"; прийняте рішення по питанню 21 порядку денного порушує права позивача, оскільки даним рішенням обрано ОСОБА_1 до складу ревізійної комісії товариства без її згоди.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 є власником акцій Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" у кількості 60 штук, що складає 0,024093% від загальної кількості акцій товариства.
Згідно із пунктами 4.1, 4.2 статуту Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" статутний капітал акціонерного товариства становить 2      490 280 грн. Статутний капітал поділено на 249 028 простих іменних акцій номінальною вартістю 10 грн одна акція.
Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 статуту Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" цінними паперами акціонерного товариства є прості іменні акції. Акції посвідчують корпоративні права акціонера цього акціонерного товариства та існують виключно в бездокументарній формі. Акціонерне товариство має право розміщувати акції двох типів - прості та привілейовані.
У пункті 8.1 статуту Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" передбачено, що управління товариством здійснюють: загальні збори акціонерів товариства; наглядова рада; виконавчий орган; ревізійна комісія.
Відповідно до пункту 8.2. статуту Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" загальні збори акціонерів є вищим органом акціонерного товариства.
27.04.2016 відбулися чергові загальні збори акціонерів Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", оформлені протоколом №1 чергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" від 27.04.2016.
До порядку денного вказаних загальних зборів були включені, зокрема такі питання:
11. Прийняття рішення про зміну найменування Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат".
21. Обрання Ревізійної комісії Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат".
Для участі в чергових загальних зборах акціонерів зареєструвалися 11 акціонерів, яким належать 90,95 % від загальної кількості голосуючих акцій та 68,47% від загальної кількості розміщених акцій.
Зокрема, з 11 питання загальними зборами було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства та визначено таким найменування Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат":
Повне найменування: - українською мовою: Приватне акціонерне товариство "Барський птахокомбінат"; - російською мовою: Частное акционерно еобщество "Барский птахокомбинат".
Скорочене найменування: - українською мовою: ПАТ "Барський птахокомбінат"; - російською мовою: ЧАО "Барський птахокомбинат".
З 21 питання загальними зборами було прийнято рішення про обрання з 01.05.2016 ревізійної комісії ПрАТ "Барський птахокомбінат" у кількості 3 осіб строком на 3 роки, відповідно до Статуту ПрАТ "Барський птахокомбінат" у складі: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . 
3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції, додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020 у позові відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 30000,00 грн в суді першої інстанції; витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 15535,21 грн в суді апеляційної інстанції; витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 10685,23 грн у Верховному Суді.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
- аргументи позивача про те, що на чергових загальних зборах Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" 27.04.2016 було прийнято рішення з питання, яке не було включене до порядку денного зборів, є необґрунтованим, оскільки поняття "найменування товариства" охоплює поняття "тип товариства";
- на виконання вказівок суду касаційної інстанції суд встановив, що за рішення з питання 11 порядку денного проголосувало 152189 голосів, що становить 89,25 відсотків від присутніх на зборах, проти проголосувало 18330 голосів, що складає 10,75 відсотків від присутніх на зборах. Тому враховуючи, що для участі в чергових загальних зборах акціонерів зареєструвалися 11 акціонерів, яким належать 90,95% від загальної кількості голосуючих акцій, а позивач володіє акціями Товариства у кількості 60 штук, що складає 0,024093% від загальної кількості акцій Товариства, її голос не вплинув би на результати голосуваня;
- з огляду на наявний "розклад сил" акціонерів, будь-який голос позивача, як "за" так і "проти" питання № 11 порядку денного зборів жодним чином не вплинув би на результати голосування; 
- рішення позачергових загальних зборів Товариства, прийняте за результатами розгляду питання № 11 порядку денного зборів, права безпосередньо позивача, як акціонера, не порушує;
- 02.05.2018 Рівненським апеляційним господарським судом винесено постанову у справі № 902/790/16 за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", якою визнано укладеним договір про обов`язковий викуп товариством належних акціонеру простих іменних акцій Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" між ОСОБА_2 та Приватним акціонерним товариством "Барський птахокомбінат". Зазначена постанова переглядалась в касаційному порядку Верховним Судом, який постановою від 18.07.2018 залишив без змін постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 02.05.2018;
- оскільки позовні вимоги позивача у даній справі містять вимогу про скасування рішення чергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" від 27.04.2016 про зміну типу товариства з Публічного акціонерного товариства на Приватне акціонерне товариство, яке стало підставою для викупу Приватним акціонерним товариством "Барський птахокомбінат" у ОСОБА_2 акцій та сплаті йому грошових коштів у розмірі 1253588,70 грн, скасування рішення загальних зборів з питання 11 порядку денного про зміну типу товариства, порушить права ОСОБА_2 щодо отримання від Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" належних йому грошових коштів та обов`язку Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" щодо їх виплати;
-   ОСОБА_1 звернулась з даним позовом лише через три роки після прийняття спірних рішень Загальних зборів Товариства, коли минув значний період часу з моменту ухвалення оспорюваних рішень загальних зборів Товариства до моменту звернення позивачки з позовом про визнання їх недійсним. В даному випадку втручання в діяльність Товариства і повернення його до попереднього стану через кілька років після прийняття оскаржуваних рішень загальних зборів не сприятиме належній роботі самого товариства;
- проаналізувавши пояснення відповідача щодо заявленого позову, в якому відповідач визнає зокрема позовні вимоги і вказує на допущені ним порушення чинного законодавства при проведенні зборів, суд приходить до висновку про відсутність у даній справі протилежності інтересів (юридичного конфлікту) Товариства і його акціонера. Тобто останнє може бути зацікавленим у скасуванні оскаржуваних позивачем рішень загальних зборів Товариства, при цьому наявність порушеного інтересу самого позивача, з огляду на встановлені обставини справи, має формальні ознаки;
- позивач, стверджуючи про порушення його права проголосувати проти рішення про зміну типу Товариства, та в порядку статті 68 Закону України "Про акціонерні товариства", вимагати від Товариства обов`язкового викупу акцій, не надав суду належних доказів звернення до Товариства з вимогою про викуп акцій. Вказане свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту свого інтересу. Натомість захист судом інтересу позивача у визначений ним спосіб не буде ефективним, тобто не відповідатиме змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам;
- обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання недійсним рішення чергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" по питанню 21 порядку денного, оформленого протоколом № 1 від 27.04.2016, позивач вказує на те, що на нього були покладені обов`язки посадової особи Товариства, на що він згоди не надавав та вважає це порушенням його прав. В той же час, в статуті Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", не міститься положень щодо необхідності згоди кандидата бути обраним у члени Ревізійної комісії. На обґрунтованість таких висновків судів попередніх інстанцій про безпідставність позовних вимог в цій частині при першому розгляді справи з цього питання вказав також і Верховний Суд у своїй постанові від 13.02.2020 у даній справі, зокрема зазначивши, що у випадку незгоди позивача з обранням його до складу Ревізійної комісії Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", він мав право відмовитись від участі в ній, подавши відповідну заяву до Товариства;
- враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання недійсними оскаржуваних рішень чергових загальних зборів, відповідно немає підстав для скасування вчинених на підставі цих рішень дій державного реєстратора;
- враховуючи, що за результатами нового розгляду справи судом прийнято рішення про відмову в позові через безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, суд, покладає на позивача обов`язок відшкодувати третій особі - ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу, понесені останнім при попередньому розгляді справи судом першої інстанції, а також при перегляді вищими інстанціями рішення Господарського суду Вінницької області від 10.07.2019 у даній справі, оскільки дані заяви ОСОБА_2 судами не вирішувались.
Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 задоволено заяву адвоката Землякова О.А. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 20000,00 грн в суді першої інстанції після повернення справи на новий розгляд.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
- у даній справі брала участь третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - громадянин ОСОБА_2 . Представництво інтересів ОСОБА_2 на підставі ордеру серії ОД № 491955 від 01.04.2020 здійснював адвокат Земляков О.А.;
- 25.03.2020 між адвокатом Земляковим О.А., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю виданого Радою адвокатів Одеської області від 19.04.2017 року № 002981 та ОСОБА_2 було укладено договір № 25-03/2020 про надання правової допомоги;
- відповідно до пункту 1.1 договору адвокат взяв на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язався оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами. В пункті 1.2 договору сторони передбачили, що адвокат, зокрема, надає Клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього у Господарському суді Вінницької області у справі № 902/36/19 після направлення Верховним Судом на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" за участі третьої особи ОСОБА_2 про визнання рішень недійсними та скасування реєстраційної дії. Гонорар адвоката при наданні правової допомоги за даним договором встановлюється у фіксованому розмірі та складає 20 000, 00 грн (пункт 3.1 договору). Клієнт оплачує гонорар, зазначений в пункті 3.1 договору, протягом одного місяця з моменту укладання цього договору (пункт 3.2 договору);
- надання правової допомоги адвокатом клієнту підтверджується описом робіт (наданих послуг) станом на 28.09.2020, відповідно до якого адвокатом надано наступні види правничої допомоги: ознайомлення з повним текстом постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 902/36/19 (1,5 год.); складання пояснень по справі (актуалізація власної правової позиції) від 01.04.2020 (3 год.); складання заяви про відкладення розгляду справи від 04.04.2020 (0,5 год.); складання заяви про відкладення розгляду справи від 27.04.2020 (0,5 год.); складання заяви про відкладення розгляду справи від 25.05.2020 (0,5 год.); ознайомлення з матеріалами справи у Господарському суду Вінницької області (1 год.); детальне ознайомлення з поясненнями позивача від 26.05.2020 (0, 5 год.); детальне ознайомлення з поясненнями Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" від 26.05.2020 (0,5 год.); складання заперечення від 20.07.2020 проти пояснень позивача (4 год.); складання заперечення від 20.07.2020 проти пояснень Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" (3,5 год.); складання заяви про відкладення розгляду справи від 27.07.2020 (0,5 год.); участь у судовому засіданні 22.09.2020 (1 год.); складання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу від 28.09.2020 та додатків до неї (1 год.). Всього витрачено 18 годин;
- 10.04.2020 ОСОБА_2 повністю сплатив вартість послуг адвоката, що підтверджується квитанціями № 0.0.1672574918.1 на суму 10000,00 грн, № 0.0.1672570469.1 на суму 10 000, 00 грн із призначенням платежу: "оплата договору 25-03/2020 про надання правової допомоги від 25.03.2020", на загальну суму 20 000,00 грн та випискою по рахунку за 13.04.2020 Акціонерного товариства "Ідея Банк" на суму 20 000, 00 грн;
- так як розгляд судом даного спору був ініційований позивачем , залучений до участі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 поніс витрати на правову допомогу, пов`язану із необхідністю професійного представництва його інтересів у даній справі. При цьому, судове рішення у даній справі зачіпало права та обов`язки ОСОБА_2 , а тому такі витрати були виправданими.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 залишено без змін, зокрема, рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020 та додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 у справі №902/36/19.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- поняття "найменування товариства" охоплює поняття "тип товариства", а тому зазначаючи в переліку питання про прийняття рішення про зміну найменування Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" та в подальшому вирішуючи в його межах питання про зміну типу товариства, відповідачем дотримано вимоги законодавства, що спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині;
- розгляд загальними зборами питання про зміну типу товариства, про яке акціонер (позивач) повідомлений не був, в контексті статті 68 Закону України "Про акціонерні товариства" може порушувати право акціонера на звернення до товариства про обов`язковий викуп акцій лише у випадку його не погодження зі зміною типу товариства. Будь-яке інше корпоративне право в такій правовій конструкції, з урахуванням спірних правовідносин, захищене бути не може;
- позивач не зверталась до акціонерного товариства з заявою про обов`язковий викуп її акцій через непогодження на зміну типу акціонерного товариства;
- для участі в чергових загальних зборах акціонерів зареєструвалися 11 акціонерів, яким належать 90,95% від загальної кількості голосуючих акцій (170609) та 68,47% від загальної кількості розміщених акцій, натомість позивач володіє акціями товариства у кількості 60 штук, що складає 0,024093% від загальної кількості акцій товариства. За спірне рішення на загальних зборах проголосувало 152189 голосів, що становить 89,2% від загальної кількості голосуючих акцій, проти проголосувало 18330 голосів, що складає 10,75 відсотків від присутніх на зборах;
- за захистом свого корпоративного права позивач звернулася до суду з позовом у даній справі лише 11.01.2019, тобто через два роки та вісім місяців після прийняття загальними зборами Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" рішення від 27.04.2016;
- сама лише формальна незгода акціонера (позивача) із прийнятим загальними зборами рішенням, за яке проголосувала 89,2% від загальної кількості голосуючих акцій, за умови тривалого періоду часу з моменту ухвалення оспорюваного рішення загальних зборів до моменту звернення позивача з позовом у даній справі та одночасно не звернення позивача впродовж зазначеного тривалого періоду до акціонерного товариства з заявою про викуп акцій, не дають суду можливості дійти висновку про реальне бажання акціонера в ефективний спосіб захистити свої корпоративні права;
- суд приймає до уваги і правову позицію в процесі розгляду даного спору відповідача Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", який неодноразово в судових засіданнях першої та апеляційної інстанції, а також в письмових поясненнях, визнавав позовні вимоги позивача про визнання недійсними рішення загальних зборів товариства та просив суд задовільнити їх в повному обсязі;
- колегія суддів не може не прийняти до уваги наявність таких, що набрали законної сили судових рішень у справі № 902/790/16  за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" (про визнання укладеним договору про обов`язковий викуп простих іменних акцій) та у справі № 902/347/18 (про стягнення 1 629 665,31 грн), за якими саме внаслідок зміни типу акціонерного товариства та прийняття спірного у цій справі рішення загальних зборів, ОСОБА_2 набув права на викуп акціонерним товариством його акцій. Сторони даного спору не заперечують, що судові рішення у вказаних справах № 902/790/16 та № 902/347/18 виконані не були; 
- задоволення позовних вимог позивача у даній справі та визнання недійсним рішення загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" від 27.04.2016 може призвести до зворотної зміни типу товариства, та в свою чергу поставити під сумнів реальне виконання судових рішень на користь ОСОБА_2 у справах №902/790/16 та №902/347/18;
- оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним пункту 11 оскаржуваного рішення загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", відповідно немає підстав для скасування вчинених на підставі цих рішень дій державного реєстратора, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні цієї частини позовних вимог;
- позивач не оспорює рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові щодо визнання недійсним пункту 21 рішення загальних зборів від 27.04.2016 Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат", тому з урахуванням положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, враховуючи що апеляційним судом не було встановлено порушень норм матеріального та процесуального законодавства місцевим господарським судом, відсутні правові підстави для скасування рішення у відповідній частині;
- третьою особою належним чином доведено витрати понесені на оплату професійної правничої допомоги в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій;
- враховуючи вищевикладене, складність справи та виконані роботи, беручи до уваги, що вказаний спір неодноразово розглядався господарськими судами, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з позивача на користь третьої особи витрати на професійну правничу допомогу надану при розгляді справи в суді апеляційної в розмірі 10000 грн.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у даній справі, та прийняти нове рішення про задоволення позову.
ОСОБА_1 у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначила пункти 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: 
- застосування судами першої та апеляційної інстанцій:     частини 1 статті 50 Закону України "Про акціонерні товариства" без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 924/156/18; статті 15, частини 5 статті 98 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 907/167/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16; частини 1 статті 35 Закону України "Про акціонерні товариства" без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 908/1323/16; статті 126 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків, викладених в додаткових постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18;        пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 460/2442/19;
- необхідність відступлення від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від     02.06.2020 у справі № 902/519/18.
ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду залишити без змін.
5. Позиція Верховного Суду
Імперативними приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, які визначають, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Однією з підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 визначила пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суди попередніх інстанцій застосували частину 1 статті 50 Закону України "Про акціонерні товариства" без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 924/156/18; статтю 15, частину 5 статті 98 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 907/167/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16; частину 1 статті 35 Закону України "Про акціонерні товариства" без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 908/1323/16; статтю 126 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків, викладених в додаткових постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18;        пункт 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 460/2442/19.
Проаналізувавши висновки щодо питання застосування норм права, що викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 924/156/18, від 06.03.2018 у справі № 907/167/17, від 03.04.2018 у справі № 908/1323/16, від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 05.11.2020 у справі № 460/2442/19, додаткових постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів вважає підстави для врахування цих висновків при вирішенні спору у цій справі відсутні, оскільки вони стосуються правовідносин, які не є подібними., з огляду на таке.
Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет). 
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15ц).
Так, у постанові від 19.02.2019 у справі № 924/156/18 Верховний Суд зробив висновок, що невиконання вимоги частини 5 статті 61 Закону України "Про господарські товариства", статті 167 Господарського кодексу України щодо надання учасникам товариства можливості ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів, може бути підставою для висновку про недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів та порушення корпоративних прав учасників. При цьому, у справі № 924/156/18 оскаржувалися рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю, в той час як у справі, що переглядається, правовідносини регулюються положеннями Закону України "Про акціонерні товариства", дія якого не поширюється на товариства з обмеженою відповідальністю. Водночас, Судом встановлено, що у справі № 924/156/18 Верховний Суд  не робив висновки щодо застосування частини 1 статті 50 Закону України "Про акціонерні товариства".
У справі № 908/1323/16 ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Ф.С.Б. Плюс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Порріма" звернулися у травні 2016 року до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач" про визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач", оформлених протоколом б/н від 03.05.2016. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.08.2016 у задоволенні позову відмовлено. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.03.2017, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017, скасовано рішення Господарського суду Запорізької області від 01.08.2016 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Верховний Суд перевіривши застосування судом касаційної інстанції положень статті 15 Цивільного кодексу України, статті 50 Закону України "Про акціонерні товариства" у різних справах у подібних правовідносинах та відповідність постанови Вищого господарського суду України від 25.07.2017 у справі № 908/1323/16 висновкам Верховного Суду України відмовив у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 25.07.2017 року у справі № 908/1323/16. При цьому, Верховний Суд погодився із висновками апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України про те, що відсутність під час проведення загальних зборів переліку акціонерів, які мають право на участь у загальних зборах, унеможливлює встановлення правомочності зборів, і є підставою для визнання їх недійсними. Крім того, Верховний Суд зазначив, що суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що під час проведення загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод "Перетворювач" було порушено порядок їх скликання, передбачений статтею 35, частиною 5 статті 47 Закону України "Про акціонерні товариства", що спричинило порушення прав позивачів на участь у зборах акціонерів, прав на участь в управлінні товариством та є підставою для визнання недійсними рішень, прийнятих на зазначених позачергових зборах.
Отже, у справі № 908/1323/16  та у справі, яка переглядається, фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не є подібними, оскільки: у справі № 908/1323/16 встановлено, відсутність під час проведення загальних зборів переліку акціонерів, які мають право на участь у загальних зборах, що унеможливлює встановлення правомочності зборів, в той час як у справі, що переглядається, даного порушення встановлено не було; у справі № 908/1323/16 встановлено порушення порядку скликання позачергових загальних зборів, передбаченого статтею 35, частиною 5 статті 47 Закону України "Про акціонерні товариства", в той час як у справі, що переглядається, загальні збори акціонерів в порядку, передбаченому частиною 5 статті 47 Закону України "Про акціонерні товариства", не скликалися. До того ж, у даній справі встановлено, що за захистом свого корпоративного права позивач звернулася до суду з позовом у даній справі через два роки та вісім місяців після прийняття загальними зборами Публічного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" рішення від 27.04.2016. Крім того, судами встановлено, що задоволення позову в частині скасування рішення про зміну типу Товариства порушить права іншого акціонера Товариства ОСОБА_2 , оскільки є  такі, що набрали законної сили судові рішення у справі № 902/790/16  за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" (про визнання укладеним договору про обов`язковий викуп простих іменних акцій) та у справі № 902/347/18 (про стягнення 1 629 665,31 грн), за якими саме внаслідок зміни типу акціонерного товариства та прийняття спірного у цій справі рішення загальних зборів, ОСОБА_2 набув права на викуп акціонерним товариством його акцій. 
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 та постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 907/167/17 щодо застосування статті 15, частини 5 статті 98 Цивільного кодексу України, оскільки під час розгляду по суті зазначених доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначених скаржником постановах Верховного Суду відсутні висновки щодо застосування статті 15, частини 5 статті 98 Цивільного кодексу України. До того ж, на час звернення позивача із даним позовом частину 5 статті 98 Цивільного кодексу України вже було виключено згідно із Законом України від 06.02.2018 № 2275-VIII. Крім того, у справах № 923/876/16, № 904/10956/16, № 907/167/17 оскаржувалися рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю та Приватного підприємства, в той час як у справі, що переглядається, правовідносини регулюються положеннями Закону України "Про акціонерні товариства", дія якого не поширюється на товариства з обмеженою відповідальністю та приватні підприємства.
У справі № 922/928/18 додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 30.07.2018 стягнуто 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Апеляційний суд, перевіривши та надавши оцінку наданим відповідачем доказам на підтвердження вартості послуг представництва інтересів відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 50 000,00 грн, з урахуванням заперечень позивача, дійшов висновку, що з наданих документів не вбачається доведеності та обґрунтованості понесення адвокатських витрат саме у заявленій сумі. За висновками суду, зазначена сума адвокатських витрат є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи у суді першої інстанції, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді першої інстанції, отже, заявлена до стягнення сума витрат не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, при цьому стягнення з позивача витрат у заявленій сумі буде становити надмірний тягар та суперечити принципу розподілу таких витрат. Верховний Суд погодився із висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для часткового скасування додаткового рішення суду першої інстанції і стягнення на користь відповідача 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції. Крім того, Верховний Суд зазначив, що зважаючи на наявність клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, беручи до уваги наданий адвокатом обсяг послуг в суді апеляційної інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг, апеляційний господарський суд дійшов правомірного висновку, що заявлена сума адвокатських витрат є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи у суді апеляційної інстанції, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим співмірною є компенсація саме у сумі 13 000,00 грн. При цьому, Верховний Суд також зазначив, що враховуючи те, що при визначенні сум відшкодування витрат на професійну правничу допомогу як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції, Східний апеляційний господарський суд виходив із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та доведеності того, що такі витрати були фактичними, а їхній розмір - обґрунтованим, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, викладеної у справі "East/West Alliance Limited" проти України".
У справі № 911/739/15 додатковою ухвалою Господарського суду Київської області від 25.03.2019 частково задоволено заяву третьої особи про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з Банку на користь третьої особи 76 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині вимог заяви відмовлено. Постановляючи ухвалу місцевим господарським судом враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові від 13.02.2019 у даній справі та взято до уваги складність даної справи, час, який міг би витратити адвокат на вчинення дій зазначених в деталізованому описі наданої правової допомоги як кваліфікований фахівець, а також наведені в рішеннях Європейського суду з прав людини критерії з яких слід виходити при визначенні витрат на правову допомогу. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 додаткову ухвалу Господарського суду Київської області від 25.03.2019 у справі № 911/739/15 залишено без змін із тих самих підстав. Переглядаючи в касаційному порядку оскаржувані рішення Верховний Суд не встановив у діях судів першої та апеляційної інстанцій порушень приписів статей 123, 126 Господарського процесуального кодексу України, неправильного застосування норм матеріального права або інших порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконного рішення.
У справі № 915/237/18 ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.01.2019, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2019 клопотання позивача про стягнення з відповідача судових витрат задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства 3900,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, 222,24 грн. витрат, пов`язаних з вчиненням процесуальних дій. Постановляючи ухвалу місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував викладену у запереченнях позицію відповідача, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката, а також час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець та тривалість розгляду і складність справи. При касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень Верховний Суд не встановив в діях судів першої та апеляційної інстанції порушень приписів статей 123, 126 Господарського процесуального кодексу України, неправильного застосування норм матеріального права або інших порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконного рішення. При цьому, Верховний Суд зазначив, що суд касаційної інстанції, в силу положень частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, перевагу одних доказів над іншими.
У справі № 916/2102/17 Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені відповідачем до відшкодування  витрати у сумі 10 000,00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді касаційної інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді касаційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому мають бути задоволені вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача  5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
У справі № 909/371/18 Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені відповідачем до відшкодування  витрати у сумі 22 819,33 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатами обсягом послуг у суді касаційної інстанції, затраченим ними часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому мають бути задоволені вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача 6 845,80 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
Таким чином, посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені в додаткових постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18 є необґрунтованими, оскільки зазначені судові рішення прийняті за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення,     що свідчить про неподібність правовідносин.
Крім того, у справі № 460/2442/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги щодо визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки). Позов обґрунтовано тим, що позивач є застрахованою особою, перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством "Українська геологічна компанія", яке в свою чергу виплачує йому заробітну плату, отримує та перераховує до відповідних бюджетів усі обов`язкові платежі, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Позивачем також зауважено, що у вільний від роботи час нерегулярно здійснює адвокатську практику на підставі відповідного свідоцтва, зареєстрований належним чином як самозайнята особа, є платником єдиного соціального внеску як фізична особа, яка забезпечує себе роботою самостійно, зазначаючи, що згідно з укладеними цивільно-правовими договорами отримує відповідні доходи не за основним місцем роботи, з яких сплачує самостійно єдиний внесок у встановленому порядку. Водночас відповідач здійснив нарахування позивачу єдиного внеску як самозайнятій особі за аналогічний період, протягом якого його роботодавець вже сплатив за нього єдиний внесок. Відтак, оскаржувані вимоги, на думку позивача, порушують його права як застрахованої особи, що означає безпідставне стягнення єдиного соціального внеску у подвійному розмірі. 
Отже, правовідносини у справі, на яку посилається скаржник (№ 460/2442/19) та у справі, що переглядається не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. 
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті    1 частини     2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не    отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Водночас, надаючи оцінку аргументам касаційної скарги щодо підстав касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, необхідно зазначити таке.
У справі № 902/519/18 суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи заперечення  Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат" щодо відшкодування заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, з огляду на те, що у платіжних документах отримувачем коштів є фізична особа-підприємець Земляков О.А., а не адвокат Земляков О.А., зазначили таке:
"Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Визначення поняття самозайнятої особи міститься в підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Статтею 1 Податкового кодексу України унормовано, що податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. 
У Податковому кодексі України регламентовано поняття податкового контролю як системи заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових і касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Податковий контроль - це спеціальний державний контроль, який здійснюється спеціальними суб`єктами, наділеними державою особливою компетенцією саме в галузі оподаткування, відносно спеціального об`єкта, пов`язаного з надходженням до централізованих і децентралізованих грошових фондів.
Суб`єктом податкового контролю є юридична чи фізична особа, поведінка якої регулюється нормами податкового законодавства, тобто платники податків, зборів, інших обов`язкових платежів до бюджетів і державних цільових фондів.
Предметом податкового контролю є первинна документація, яка регламентує рух контрольованих коштів, що мають надходити від сплати податкових платежів, а суб`єктами контролю є платники податків і контрольні органи, що контролюються вищими.
Об`єктом податкового контролю є правильність обчислення податкового платежу, своєчасне і повне його перерахування, виконання інших дій, безпосередньо пов`язаних з виконанням платником своїх податкових обов`язків (постановка на облік в органах податкової служби, складення та подання податкової звітності тощо).
Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що адвокат як самозайнята особа для цілей оподаткування обирає форму здійснення своєї діяльності (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, фізичної особи-підприємця, тощо), при цьому, особливості оподаткування форм адвокатської діяльності, рух контрольованих коштів, що мають надходити від сплати податкових платежів регулюються нормами податкового законодавства та контролюються відповідними податковими органами.
Відтак, особливості оподаткування форм адвокатської діяльності це взаємовідносини між платником податків і контролюючим органом та не є предметом дослідження у даній справі, тому не можуть впливати на беззаперечне право сторони у справі скористатися правничою допомогою та отримати, у разі вирішення на її користь спору, відшкодування витрат, понесених на адвокатські послуги".
Верховний Суд переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у справі № 902/519/18 погодився із зазначеними висновками (пункт 45 постанови Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 902/519/18).
Позивач, визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказав на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2020 у справі № 902/519/18.
Згідно із пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.  
Формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, зокрема і за допомогою тлумачення, є головним призначенням Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні; забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу "правової визначеності", що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення; крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.
Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
В пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Разом з цим, оскаржуючи судові рішення у справі на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, вважає висновки судів щодо застосування норм матеріального права необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не узгоджуються з нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", вказуючи на необхідності відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2020 у справі № 902/519/18, не навів при цьому вмотивованих обґрунтувань щодо необхідності відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у зазначених ним постановах, а саме не довів наявності причин для відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення), а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні. При цьому зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника із судовими рішеннями у справі.
Щодо решти доводів, викладених скаржником у касаційній скарзі, Верховний Суд звертає увагу, що умовою для застосування положень пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункти 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підтвердилися.
При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, №   115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).
Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 902/36/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та залишення касаційної скарги в частині оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 902/36/19 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України без задоволення, а рішення суду першої інстанції, додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.
7. Судові витрати
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
ОСОБА_2 подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом із тим, згідно із статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ). 
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України). 
Згідно із статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді касаційної інстанції Земляковим Анатолієм Миколайовичем надано: 
- копію договору № 22-06/2021 про надання правової (правничої) допомоги від 14.04.2021, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Земляковим Олексієм Анатолійовичем, згідно із  пунктом 1.2 якого,  адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень, зокрема: надає клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього у Верховному Суді за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 902/36/19. Крім того, пунктом 3.1 договору передбачено, що    гонорар адвоката при наданні правової допомоги за даним договором встановлюється у фіксованому розмірі та складає 10 000,00 грн;
- ордер серії ОД № 491993;
- опис робіт (наданих послуг) адвокатом Земляковим Олексієм Анатолійовичем у Верховному Суді у справі № 902/36/19 (станом на 05.07.2021), який містить: вид наданої правничої допомоги та витрачений на неї час (ознайомлення з повним текстом постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 902/36/19 - 1 година; ознайомлення з касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 - 1 година; складання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 - 8 годин; складання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу від 05.07.2021 з додатком - 1 година).
Приватне акціонерне товариство "Барський птахокомбінат" подало клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Дане клопотання мотивовано тим, що: подані третьою особою подані неналежні докази на підтвердження витрат з оплати професійної правничої допомоги, оскільки у платіжних документах отримувачем коштів є фізична особа-підприємець Земляков Олексій Анатолійович, а не адвокат Земляков Олексій Анатолійович; обсяг правової допомоги підтверджуються лише описом наданих адвокатом послуг; послуги адвоката Землякова Олексія Анатолійовича не є правничою допомогою, оскільки він здійснює свою діяльність як фізична особа-підприємець.
ОСОБА_1 подала клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. У зазначеному клопотанні наведені аналогічні доводи для зменшення витрат на правничу допомогу тим, які зазначені у клопотанні  Приватного акціонерного товариства "Барський птахокомбінат".
Суд вважає, що доводи позивача та відповідача щодо зменшення розміру заявлених позивачем витрат на правову допомогу базуються виключно на їхній суб`єктивній думці про складність виконаної адвокатом роботи. Жодних обставин або доказів, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, нерозумність, нереальність понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу та/або неналежне оформлення документів, позивачем та відповідачем не наведено. При цьому, доводи позивача та відповідача щодо неможливості відшкодування витрат на правничу допомогу, яка надана адвокатом, що здійснює свою діяльність як фізична особа-підприємець, зводяться до незгоди із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.06.2020 у справі № 902/519/18, від яких Верховний Суд не знайшов підстав для відступу під час даного касаційного перегляду.
З огляду на викладене, враховуючи що позивач довів надання йому адвокатом Земляковим Олексієм Анатолійовичем зазначених послуг у суді касаційної інстанції у заявленому розмірі, витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані ОСОБА_2 позивачем повністю.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження у справі № 902/36/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 902/36/19 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Вінницької області від 22.09.2020, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 19.10.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 902/36/19 залишити без змін.
4. Заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.
5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2  ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Н.М. Губенко

Судді                                                                                                          О.А. Кролевець  

                                                                                                            О.О. Мамалуй