Постанова                                                              
Іменем України
 
01 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 208/6820/17

провадження № 61-11608св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадиров Владислав Володимирович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області 
від 03 вересня 2019 року у складі судді Похвалітої С. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 рокуу складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовм до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - Фонд), третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») Кадиров В. В., про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями.
 
Позов мотивовано тим, що 10 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір банківського вкладу (депозит) «Лояльний» в доларах США № 005-03519-100215 на 7 750,00 доларів США. Строк дії Договору закінчився 12 березня 2015 року, банк свої зобов`язання з повернення вкладу не виконав. 
 
Відповідно до закону фонд (відповідач по справі) гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом, фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, вклад якого закінчився 12 березня 2015 року у розмірі та в строк встановлено законом, не пізніше двох місяців з дня запровадження у банку тимчасової адміністрації, тобто не пізніше 02 травня 2015 року, як невиконане зобов`язання банку. 
 
Перше оголошення про здійснення виплат вкладникам ПАТ «Дельта Банк» за договорами банківського вкладу, термін дії яких закінчився до 25 березня 
2015 включно, було розміщено на сайті Фонду 03 липня 2015 року, а не до 
02 травня 2015 року, як вимагає закон. 
 
Після звернення до Фонду позивачці було повідомлено, що уповноважена особа визнала її договір вкладу нікчемним. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) були визнанні протиправними. 
 
Постановою Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було зобов`язано включити позивача до переліку вкладників ПАТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за договором за рахунок Фонду. 
 
ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на свою користь суму майнової відповідальності (три відсотки річних) у розмірі 
10 553,42 грн, відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 92 888,59 грн, відшкодування упущеної вигоди у розмірі 73 383,55 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн; зобов`язати відповідача провести всі установлені законом дії щодо задоволення кредиторських вимог позивача та внести зміни в Реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_1 в сумі 
9 554,79 грн; визнати позивача кредитором ПАТ «Дельта Банку»; зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» подати пропозицію для затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_1 в сумі 9 554,79 грн на підставі рішення суду; зобов`язати Фонд внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» кредиторські вимоги ОСОБА_1 в сумі 9 554,79 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції зробив висновок про те, що позовні вимоги 
 ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь з відповідача суми майнової відповідальності (три відсотки річних) у розмірі 10 553,42 грн, відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 92 888,59 грн; зобов`язати відповідача провести всі установлені законом дії щодо задоволення кредиторських вимог позивача та внести зміни в Реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_1 в сумі 9 554,79 грн; визнати позивача кредитором ПАТ «Дельта Банк»; зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» подати пропозицію для затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_1 в сумі 9 554,79 грн на підставі рішення суду; зобов`язати Фонд внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» кредиторські вимоги ОСОБА_1 в сумі 
9 554,79 грн є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування упущеної вигоди в розмірі 73 383,55 грн, суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що діями відповідача позивачці було спричинено матеріальну шкоду, яка відповідно до вимог статті 22 ЦК України є упущеною вигодою.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, місцевий суд вказав про те, що позивачем не надано суду будь-яких аргументів та доводів того, що саме з вини відповідача позивачу спричинена моральна шкода,
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
04 серпня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить:
 
- передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв?язку з правовою невизначеністю спору з аналогічними справами щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
- визначити юрисдикцію спору для можливості захисту прав позивача з урахуванням практики Верховного Суду;
 
- скасувати рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована застосуванням судами в оскаржуваних рішеннях норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 591/1272/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі 
№ 161/11401/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 
2019 року у справі № 554/4702/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 201/12084/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 752/2422/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 761/10730/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 334/452/18, постанові Верховного Суду 
від 17 грудня 2018 року у справі № 826/25015/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі 
№ 755/1700/16-ц, постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі 
№ 826/5190/16, постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі 
№ 826/24888/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 
2018 року у справі № 910/12294/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1648/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 
№ 910/17448/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 554/9144/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі 
№ 826/1544/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 
2018 року у справі № 686/21962/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 826/17406/15.
 
Доводи інших учасників справи
 
29 вересня 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року поновлено  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи з Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
 
01 жовтня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно правил частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
За викладених положень, Верховний Суд під час касаційного перегляду справи не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 10 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 005-03519-100215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США.
 
Згідно із умовами зазначеного договору, сума вкладу складає 7 750,00 доларів США та залучається строком з моменту зарахування вкладу на рахунок 
по 12 березня 2015 включно під 5,5 відсотків річних.
 
10 лютого 2015 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 005-03519-100215 від 10 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, згідно якої сторони домовились викласти пункт 1.8 статті 1 Договору в наступній редакції: «1.8. Зарахування Вкладу на Рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку Вкладника, відкритого в Банку, або шляхом перерахування з відкритого в Банку поточного рахунку іншої фізичної особи - резидента, або готівкою через касу Банку в день укладання Сторонами цього Договору. Виключно для цілей цього Договору Сторони домовились, що умови 
п. 5.11. Правил до відносин, що виникають на підставі до цього Договору, не застосовуються.
 
У разі, якщо в день укладання Сторонами цього Договору не буде здійснено зарахування/перерахування коштів, що становлять суму Вкладу на Рахунок, цей Договір вважається таким, що не був укладений».
 
Відповідно до платіжного доручення від 10 лютого 2015 № 45663536, 
ОСОБА_2 на вкладний (депозитний) рахунок ОСОБА_1 перерахувала кошти в розмірі 7 750,00 доларів США.
 
20 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про повернення їй банківського вкладу в розмірі 
7 750,00 доларів США по договору який вона уклала з ПАТ «Дельта Банк» 
10 лютого 2015 року, строк дії договору закінчився 12 березня 2015 року.
 
Згідно листа від 17 листопада 2015 року начальника відділу забезпечення клієнтської підтримки Управління з розвитку комунікацій та після продажного обслуговування клієнтів Департаменту клієнтської підтримки ПАТ «Дельта Банк» Сичевської Ю. К. було повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України № 664 від 02 жовтня 
2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 від 02 жовтня 2015 року «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В. В. строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 по 04 жовтня 
2017 року включно. 
 
За результатами проведеної перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, було виявлено, що договір № 005-03519-100215 банківського вкладу від 10 лютого 2015 року, що був укладений між ОСОБА_1 та банком є нікчемним відповідно до пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про що 
ОСОБА_1 було повідомлено.
 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 
2016 року по справі № 826/17432/15 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , вирішено визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» по визнанню нікчемним договору вкладу «Лояльний» № 005-03519-100215 від 
10 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ «Дельта Банк», та скасувати наказ № 813 від 16 вересня 2015 року по застосуванню наслідків цієї нікчемності до переказу грошових коштів щодо рахунку ОСОБА_1 ; визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. щодо невключення ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. подати додаткову інформацію до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ОСОБА_1 , як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування за договором № 005-03519-100215 від 10 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, що укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк», за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; в решті позовних вимог відмовлено.
 
01 лютого 2017 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб сплатив позивачу гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000,00 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають  у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
 
З аналізу наведених процесуальних норм випливає, що до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
 
Водночас визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо  до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних  чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами  встановлюються  Законом № 4452-VI. 
 
Цим спеціальним Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків..
 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
 
Відповідно до статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
 
Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452- VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
 
На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
 
У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно  від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).
 
Відповідно до частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення,  що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом,    у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
 
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI.
 
Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
 
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна), а тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави Україна в особі Фонду.
 
У цій справі позивач просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму майнової відповідальності (три відсотки річних) у розмірі 
10 553,42 грн, відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 92 888,59 грн, відшкодування упущеної вигоди у розмірі 73 383,55 грн, відшкодування моральної шкоди.
 
Враховуючи викладене, спір щодо права фізичної особи на відшкодування  за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000,00 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати. А тому такий спір є публічно-правовим та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
 
Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) зазначено, що вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання зверненні позивачкою до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, а тому також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Аналогічні висновкивикладені у постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі 
№ 761/11256/17 (провадження № 61-31354св018).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянули в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Положенням частини шостої статті 403 ЦПК України визначено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо:1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
 
Оскільки Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала у своїх постановах висновок у подібних правовідносинах щодо вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох процентів річних, інфляційний втрат, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди в межах граничного розміру відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
 
Керуючись статтями 255, 400, 403, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року скасувати.
 
Провадження у справі № 208/6820/17 за позовом  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» Кадиров Владислав Володимирович, про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діямизакрити. 
 
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
 
Роз`яснити ОСОБА_1 , що у неї наявне право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков    	
 	А. Ю. Зайцев    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. М. Коротун