Справа № 161/16015/20 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/735/21  Категорія: 68 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 липня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_3 з 07 вересня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2020 року між ними був розірваний. В шлюбі у них народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначала, що за час перебування у шлюбі ними як подружжям було набуто спільне майно, а саме: квартира, площею 65,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Opel Vectra, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; земельна ділянка в с. Струмівка Луцького району Волинської області площею 0,0212 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Вважає, що оскільки їх спільна із відповідачем дитина залишилась проживати із нею, тому відповідно до положень ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) при поділі вказаного майна за нею слід необхідно визнати право власності на більшу його частку.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 зменшивши позовні вимоги, просила суд здійснити розподіл спільного майна подружжя та виділити їй у власність 60/100 частки квартири АДРЕСА_2 , 60/100 частки автомобіля марки Opel Vectra, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а також стягнути з відповідача на її користь понесені по справі судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 січня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 60/100 частин автомобіля марки Opel Vectra, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , закрито, у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині вимог. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
В порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 за рахунок особистих коштів 15 березня 2015 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . Вказане нерухоме майно придбане відповідачем шляхом укладення договору про пайову участь у будівництві від 15 березня 2015 року, на підставі якого він сплатив повну вартість квартири. З огляду на це, у суду не було підстав для поділу вказаного нерухомого майна між сторонами по  справі в порядку ст. 60 СК України, оскільки воно є особистою приватною власністю відповідача. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позов ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення суду представником відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя, а тому вважав, що вона підлягає поділу між сторонами по справі в рівних частинах. Суд також дійшов висновку, що підстави для застосування ч. 3 ст. 70 СК України відсутні, оскільки факт проживання неповнолітньої дитини з позивачем ОСОБА_1 не може бути підставою для збільшення її частки при поділі майна подружжя, а остання належним чином не обґрунтувала та не підтвердила доказами обставин, які підлягають доказуванню в розумінні ч. 3 ст. 70 СК України.
Проте, з висновками суду першої інстанції в частині поділу спірної квартири погодитись не можна з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 07 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року між ними був розірваний (а.с.5).
Від цього шлюбу у них народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13 травня 2016 року (а.с.9).
Судом також встановлено, що право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано 24 травня 2016 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься у звіті про оцінку вказаної квартири. Підставою для державної реєстрації права власності на зазначену квартиру був договір про пайову участь у будівництві від 15 березня 2015 року.
Як вбачається з копії договору про пайову участь у будівництві від 15 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6 (забудовник) та ОСОБА_3 (пайовик), забудовник приймає пайовика у пайове будівництво 22-ох квартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом фінансування пайовиком цього будівництва в обсягах та в порядку, що передбачені цим договором (а.с.41-43).
Відповідно до п. 1.3. цього договору об`єкт, що підлягає передачі пайовику після завершення будівництва – однокімнатна квартира загальною площею 65,5 кв. м на першому поверсі житлового будинку. Адреса об`єкта фінансування – АДРЕСА_1 .
Пунктом 2.2. вказаного договору передбачено, що за домовленістю сторін пайовик передав забудовнику 240 000 грн на момент підписання цього договору, що складає вартість об`єкта фінансування.
Згідно із довідкою від 23 травня 2016 року, яка підписана  ОСОБА_6 , як забудовником, відповідач ОСОБА_3 15 березня 2015 року здійснив повну оплату пайового внеску в сумі 240 000 грн за квартиру АДРЕСА_2 (а.с.44).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , вони, як подружжя, набули спільне майно, а саме спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка підлягає поділу між ними з врахуванням положень ч. 3 ст. 70 СК України.
Суд першої інстанції задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та здійснюючи поділ вказаної квартири між сторонами по справі в рівних частинах, свій висновок мотивував тим, що вказане нерухоме майно набуте ними спільно за час перебування у шлюбі. При цьому суд вважав, що покликання в самому договорі про пайову участь у будівництві від 15 березня 2015 року, зокрема в п. 2.2., на те, що за домовленістю сторін пайовик передав забудовнику кошти в сумі 240 000 грн, не свідчить про сам факт передачі коштів у вказану дату, оскільки такі розрахунки повинні бути підтверджені іншими доказами (платіжними дорученнями, квитанціями, чеками, розписками). З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач на спростування презумпції спільності майна подружжя, не надав доказів оплати вартості спірної квартири за рахунок особистих коштів до укладення шлюбу з позивачем.
Однак, такі висновки суду є помилковими.
Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим умовам.
У зв`язку з викладеним, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 463/4023/16-ц та від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Як було встановлено судом першої інстанції, відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру 24 травня 2016 року, підставою для державної реєстрації права власності на зазначену квартиру був договір про пайову участь у будівництві від 15 березня 2015 року.
У п. 2.2. вказаного договору сторони погодили, що за домовленістю сторін пайовик передав забудовнику 240 000 грн на момент підписання цього договору, що складає вартість об`єкта фінансування. 
Частинами 1, 3 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Вищенаведене положення вказаного договору про те, що сторона (пайовик) договору сплатила іншій стороні (забудовнику) грошові кошти у зазначеному розмірі, що складає вартість об`єкта фінансування на момент підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену на момент підписання цього договору, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.
Підтвердженням сплати таких коштів є довідка від 23 травня 2016 року, підписана  ОСОБА_6 , як забудовником, згідно якої відповідач ОСОБА_3 15 березня 2015 року (до укладення шлюбу між сторонами) здійснив повну оплату пайового внеску в сумі 240 000 грн за квартиру АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції наведеного не врахував. Внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суд неправильно визначив правову природу п. 2.2. вказаного договору в тій його частині, в якій він містить відомості про сплату відповідачем забудовнику грошових коштів за квартиру на момент підписання договору, що також підтверджується довідкою від 23 травня 2016 року. Суд першої інстанції порушив також і норми процесуального права, зокрема ч. 1 ст. 80 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі, як колишнього подружжя, оскільки була придбана відповідачем ОСОБА_3 за особисті кошти до укладення шлюбу із позивачем ОСОБА_1 , а тому є його особистою приватною власністю. 
Сам факт державної реєстрації відповідачем права власності на квартиру 24 травня 2016 року, тобто вже на час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем, не свідчить про те, що таке майно було ними набуто за спільні кошти. Жодних доказів, які б підтверджували факт придбання спірної квартири за спільні кошти позивач ОСОБА_1 всупереч ст. 81 ЦПК України не надала.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому з неї на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7 972 грн 19 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2021 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 972 (сім тисяч дев`ятсот сімдесят дві) гривні 19 копійок судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: