ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1502/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/1186/21 Категорія: 314000000 	Скляренко В. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 вересня 2021 року :

м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л. 

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Азот», 

відповідач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2021 року, у складі судді Скляренко В.М.,
                                                      в с т а н о в и в : 

ПрАТ «Азот» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2017 стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 2715 грн. 57 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Рішення набрало законної сили 01.02.2018.
16.02.2018 головним державним виконавцем Придніпровського ВДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №55821902 про стягнення з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 2715 грн. 57 коп. та моральної шкоди в сумі 1000 грн., а всього 3 715 грн. 57 коп. 
16.04.2018 постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.
Позивач зазначав, що під час виконання вказаного виконавчого провадження ОСОБА_1 отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України.
Позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок на доходи фізичних осіб в сумі 668 грн. 80 коп. та військовий збір в розмірі 55 грн. 73 коп., що підтверджується довідкою ПрАТ №19 від 13.01.2021 та платіжними дорученнями від 04.05.2018 №3567 та №3571.
Отже, як вказував позивач, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати.
Позивач звертався з відповідним листом-вимогою перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 724 грн. 53 коп., проте, відповідач залишив його без реагування. 
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Азот» грошові кошти в сумі 724 грн. 53 коп., судові витрати покласти на відповідача. 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2021 року позов задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Азот» 724 грн. 53 коп., компенсувати ПрАТ «Азот» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. згідно платіжного доручення № 116720 від 10.02.2021.
Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 , отримавши у порядку примусового виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2017 кошти в загальній сумі 3715 грн 57 коп., набув частину з цих коштів в загальній кількості 724 грн. 53 коп. (які складаються із податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні) без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що ПАТ «Азот» сплачені всі необхідні податки та збори, то дана сума в розмірі 724 грн. 53 коп. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. 
Крім того, стосовно заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначив, що про порушення свого права ПАТ «Азот» міг дізнатися лише після 05.04.2018, тобто після фактичного виконання судового рішення від 28.11.2017 та перерахування на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3 715 грн. 57 коп., тобто без відрахування при виплаті всіх обов`язкових податків, які мали бути сплачені податковим агентом в дохід держави. З даним позовом ПрАТ «Азот» звернулося 22.02.2021, тобто в межах трирічного строку позовної давності. 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Азот» відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення є необґрунтованим та необ`єктивним, з огляду на те, що виплата на його користь коштів у сумі 3 715 грн. 57 коп. проведена у відповідності до рішення Придніпровського районного суд м. Черкаси від 28.11.2017, а законом не передбачено відрахування (повернення) будь-яких коштів із суми, визначеної за рішенням суду та стягнутої державною виконавчою службою, якщо даний випадок не описаний у рішенні. 
Зазначає, що позивачем не представлено до суду доказів, з яких була сформована сума повернення грошових коштів.
Крім того, під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Азот» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, ПАТ «Азот» надавало довідку, за даними якої проведено всі розрахунки загальної суми компенсаційної виплати, з якими в суді погоджувався і представник ПАТ «Азот».
Також скаржник звертає увагу суду на те, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2017 набрало законної сили 01.02.2018, а тому, на думку скаржника, ПАТ «Азот» з того часу міг бути обізнаним, що грошову компенсацію та моральну шкоду доведеться виплатити, а також повинен був усвідомлювати всі наслідки процесуального документа. Натомість, позивач звернувся до суду з позовом про повернення частини від суми коштів, яку сам визначив для сплати, у строк понад три роки, тобто на переконання скаржника, після перебігу терміну позовної давності.
Скаржник вказує, що мав трудові відносини з ПАТ «Азот», однак, з позовом про повернення грошових коштів до суду звернулося ПрАТ «Азот», без надання підтверджуючих документів про правонаступництво, з яким жодних правовідносин, як зазначає скаржник, він не мав.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ПрАТ «Азот» - Савенко Ю.Н. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, мотивуючи тим, що судом першої інстанції було вірно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
02.04.2020 було змінено тип та найменування товариства позивача з Публічного акціонерного товариства «Азот» на Приватне акціонерне товариство «Азот» без проведення процедури реорганізації, на підтвердження чого до позову була додана виписка з ЄДРПОУ, а тому не існує двох різних підприємств, а є одне товариство, яке змінило тип та найменування, що не є зміною його організаційно-правової форми в розумінні ст. 108 ЦК України.
Стосовно доводів скаржника про недоведення позивачем суми, яка підлягає поверненню, ПрАТ «Азот» зазначає, що в позовній заяві наведено всі норми законодавства, які визначають розмір податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які належить сплачувати податковому агенту при виконанні судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок чого виплачена працівнику сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. 
Наголошує, що суд першої інстанції дійшов законних та обгрунтованих висновків про отримання відповідачем в порядку примусового виконання рішення коштів, частина з яких, а саме 724 грн. 53 коп. набуті ним без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, сплату цих податків та зборів підприємством за власний кошт, то дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 липня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Згідно з положенням ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог, визначених ст. 263 ЦПК України, з огляду на наступне.
Предметом спору у даній справі є повернення на користь позивача, як податкового агента, коштів у вигляді невідрахованих із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особи податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.
Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.
Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає у рішенні суду.
Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.
Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.
Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.
Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.
Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.
Схожі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 401/1813/16-ц.
Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року, справа №173/166/17, від 03 травня 2018 року справа №473/2859/17.
Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.
Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої узгоджуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28.11.2017 стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 2715 грн. 57 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Рішення набрало законної сили 01.02.2018.
16.02.2018 головним державним виконавцем Придніпровського ВДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №55821902 про стягнення з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 2715 грн. 57 коп. та моральної шкоди в сумі 1000 грн., а всього 3 715 грн. 57 коп. 
16.04.2018 постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.
Таким чином, позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу всю суму боргу в розмірі 3 715 грн. 57 коп., без відрахування податків і зборів, що останнім не заперечується. 
Згідно довідки ПрАТ «Азот» №19 від 13.01.2021, підприємство нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені ОСОБА_1 з суми 3 715 грн. 57 коп. податок на доходи фізичних осіб в сумі 668 грн. 80 коп. (платіжне доручення №3571 від 04.05.2018) та військовий збір в сумі 55 грн. 73 коп. (платіжне доручення №3567 від 04.05.2018) (а.с.13-15). 
22 квітня 2020 року позивач звертався до ОСОБА_1 з листом-вимогою №501-06/242 від 21.04.2020 про повернення коштів в сумі 724 грн. 53 коп. на банківські реквізити ПрАТ «Азот», проте, матеріали справи не містять доказів, що відповідач відреагував на даний лист та повернув кошти в сумі 724 грн. 53 коп.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно якого, відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2017 суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.
Твердження скаржника, що законом не передбачено відрахування (повернення) будь-яких коштів із суми, визначеної за рішенням суду та стягнутої державною виконавчою службою спростовуються вищевикладеним, оскільки норма ст. 1215 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин. 
Доводи апеляційної скарги щодо наявності двох різних юридичних осіб, а саме, ПрАТ «Азот», з яким у скаржника не було жодних трудових відносин та ПАТ «Азот», де він раніше працював та з якого рішенням стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та відсутності доказів про правонаступництво, колегія суддів оцінює критично.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 02.04.2020 Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи (повного та скороченого) та на даний час підприємство має назву Приватне акціонерне товариство «Азот» (скорочено ПрАТ «Азот»), а тому хибним є твердження скаржника, що ПАТ «Азот» та ПрАТ «Азот» це дві різні юридичні особи. 
Посилання відповідача на недоведеність позивачем суми податків та зборів, які він просив стягнути з відповідача, спростовуються наведеними вище нормами законодавства, згідно якого визначено розмір податку на доходи з фізичних осіб, який повинен бути сплачений за ставкою 18% і військовий збір за ставкою 1,5%, що було предметом оцінки суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звернувся з даним позовом в межах трирічного строку позовної давності, оскільки про порушення свого права останній міг дізнатися лише після нарахування та сплати податку та військового збору, тобто після 05.04.2018, а отже протилежні доводи скаржника є безпідставним та не заслуговують на увагу.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду, яким дана належна оцінка, зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів доходить висновку, що рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2021 року, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування або зміни колегія суддів не вбачає. 
Керуючись статтями 374-376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2021 року у даній справі залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України. 

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І.Гончар

Т.Л. Фетісова