ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/939/21 пров. № А/857/10949/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року  у справі № 300/939/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни про скасування постанов,-

суддя в 1-й інстанції – Боршовський Т. І.,
час ухвалення рішення – 19.04.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                            в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни, в якому просила скасувати постанову відповідача від 04 лютого 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64363237; скасувати постанову від 04 лютого 2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 64363237; скасувати постанову відповідача від 04 лютого 2021 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 64363237.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни про відкриття виконавчого провадження № 64363237 від 04 лютого 2021 року. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 64363237 від 04 лютого 2021 року. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 64363237 від 04 лютого 2021 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у виконавчому написі №61374 від 05 жовтня 2020 року вказано, що місце проживання боржника є: АДРЕСА_1 . Приватним виконавцем було перевірено виконавчий документ на відповідність вимогам чинного законодавства України. Чинною редакцією  Закону України “Про виконавче провадження”  не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження. Оскільки до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни надійшов виконавчий документ, а саме: виконавчий напис №61374 від 05 жовтня 2020 року, в якому зазначено, що боржник проживає у межах виконавчого округу м. Києва, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу. У зв`язку з цим приватним виконавцем 04 лютого 2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64363237. Тому приватним виконавцем не порушено норми  Закону України “Про виконавче провадження”. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі № 300/939/21 за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року провадження в справі було зупинено до набрання чинності судовим рішенням Верховного Суду у справі №380/9335/20.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року поновлено провадження по цій справі та призначено до апеляційного розгляду на 08 вересня 2021 року.
Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2013 року між ПАТ “ВТБ Банк” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № R53100490896В, згідно з яким банк надав позивачу грошові кошти в сумі 30000,00 грн на строк по 22 листопада 2016 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних. Відповідно до змісту вказаного договору від 22 листопада 2013 року № R53100490896В адреса місця проживання та реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 (а.с. 52).
05 жовтня 2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. вчинив виконавчий напис № 61374 щодо кредитного договору № R53100490896В від 22 листопада 2013 року. Згідно з вказаним виконавчим написом від 05 жовтня 2020 року за №61374 правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ “ВТБ Банк” на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 14 червня 2017 року є ТОВ “Фінансова компанія “Кредит-Капітал”. В свою чергу, правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ “Фінансова компанія “Кредит-Капітал” на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 11 серпня 2020 року є ТОВ “Фінансова компанія “Аланд”.
За змістом виконавчого напису від 05 жовтня 2020 року за №61374 загальна сума заборгованості за кредитним договором № R53100490896В від 22 листопада 2013 року, що підлягає стягненню, складає 32238,29 грн. Строк платежу за кредитним договором настав. Боржником за кредитним договором вказано ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 (а.с. 53).
03 лютого 2021 року ТОВ “Фінансова компанія “Аланд”, як стягувач, звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М. В. із заявою № 20068909 від 21 січня 2021 року про примусове виконання рішення, а саме: виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. за № 61374 від 05 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “Фінансова компанія “Аланд” заборгованості в розмірі 32238,29 грн (а.с. 51).
04 лютого 2021 року на виконання виконавчого напису №61374 від 05 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова М. В. прийняла постанову про відкриття виконавчого провадження № 64363237 (а.с. 8-9).
04 лютого 2021 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова М. В. у виконавчому провадженні № 64363237 прийняла постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 3223,83 грн та про розмір мінімальних витрат у виконавчому провадженні 669,00 гр. (а.с. 11-15).
Вищевказані постанови від 04 лютого 2021 року відповідач направив позивачу за двома адресами: Паркова, 18, квартира АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 15 лютого 2021 року отримала поштовий конверт з вищевказаними постановами за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17).
Вважаючи протиправними зазначені постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М. В. від 04 лютого 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64363237, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди від 04 лютого 2021 року, представник позивача звернулася з цим адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження є протиправною і підлягає скасуванню, оскільки відповідачем без достатніх правових підстав відкрито виконавче провадження не за місцем проживання позивача, а в іншому виконавчому окрузі, чим порушено правила територіальної діяльності приватних виконавців. Враховуючи протиправність прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, як наслідок, необхідно скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Стаття 1 Закону України “Про виконавче провадження” передбачає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 цього Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Згідно з частиною 1  статті 5 Закону України “Про виконавче провадження”  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Частина 2  статті 24 згаданого вище Закону передбачає, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає  Закон України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”  примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі також - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених  Законом України “Про виконавче провадження”  випадках - на приватних виконавців.
Відповідно до пункту 4 частини 2  статті 23 цього Закону у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до  Закону України “Про виконавче провадження”  знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, в яких розташований його виконавчий округ (частини перша, друга  статті 25 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”).
Як встановлено судом з Єдиного реєстру приватних виконавців України, виконавчим округом приватного виконавця  Малкової М. В. є місто Київ. 
Пункт 1 розділом ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5  та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі -  Інструкція № 512/5), передбачає, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.
Згідно з пунктом 4  розділу ІІІ Інструкції № 512/5  виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.
Так, пункт 10 частини 4  статті 4 Закону України “Про виконавче провадження”  передбачає, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Відповідно до пункту 5  розділу ІІІ Інструкції № 512/5  у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Згідно з пунктом 10  розділу ІІІ Інструкції № 512/5  місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених  статтею 24 Закону України “Про виконавче провадження”.
Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.
Як вбачається зі змісту виконавчого напису №61374 від 05 жовтня 2020 року, а також у заяві про примусове виконання рішення, на підставі якого було винесено оскаржувану постанову, приватним нотаріусом було зазначено адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1  саме: АДРЕСА_6 ; а також була зазначена адреса проживання: АДРЕСА_7 . 
Колегія суддів зазначає, що жодних доказів на підтвердження місця проживання позивача у м. Київ ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції подано не було.
Таким чином при відкритті виконавчого провадження інформація про місце реєстрації позивача була відома відповідачу, адже була зазначена стягувачем у заяві про примусове виконання виконавчого напису та самому виконавчому написі.
Згідно з положеннями частин 1, 2, 6 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
За приписами Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України” місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрацією місця проживання або місця перебування фізичної особи є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
При цьому підтвердженням реєстрації місця проживання або місця перебування фізичної особи є довідка, яка видається органом реєстрації. Також, відомості про місце проживання та місце перебування особи можуть вноситись до наступних документів: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.
Разом з тим, згідно з паспортом громадянина України позивача серії НОМЕР_1 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_8 .
Частина 3 ст. 26 Закону України “Про виконавче провадження” передбачає, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону України “Про виконавче провадження” у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Викладене є підставою для висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова М. В. не володіла достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою.
Також колегія суддів звертає увагу на той факт, що у матеріалах справи відсутні докази наявності будь-якого майна позивача (боржника) у межах виконавчого округу відповідача.
Разом з тим, матеріалами справи стверджується факт місця реєстрації проживання позивача - АДРЕСА_8 .
Крім того, з матеріалів, надісланих відповідачем невідомо, на якій підставі приватний нотаріус, який вчинив виконавчий напис, зазначив у виконавчому написі адресу місця проживання, яка відміна від тієї, яка міститься у кредитному договорі, на підставі і на виконання якого вчинено такий виконавчий напис.
Так, у кредитному договорі, що укладений між позивачем та ПАТ “ВТБ Банк” зазначена адреса позивача за місцем реєстрації та місцем проживання: АДРЕСА_8 .
Разом з тим, у виконавчому написі нотаріуса зазначена інша адреса проживання позивача: АДРЕСА_7 . 
Відповідно до п. 2 Постанови КМУ від 29 червня 1999 року №1172 “Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів”, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Отже, єдиним документом, на підставі якого приватний нотаріус, який вчиняв виконавчий напис, мав прав встановити і зазначити у виконавчому написі адресу боржника (позивача по справі) є саме кредитний договір, що укладений між позивачем та ПАТ “Дельта Банк”, у якому зазначена адреса відміна ніж та, яка зазначена у виконавчому написі адреса проживання, а надані відповідачем копії кредитного договору та виконавчого напису підтверджують наведений вище висновок.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваної постанови, оскільки приватний виконавець порушив правила територіальної діяльності приватних виконавців, так як прийняв виконавчий документ з іншого виконавчого округу, що у свою чергу суперечить Закону України “Про виконавче провадження” та  Інструкції № 512/5. Оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження від 04 лютого 2021 року №64363237 є протиправною, то, як похідні, і постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження і про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 64363237 від 04 лютого 2021 року є протиправними та підлягають скасуванню.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2021 року у справі № 380/9335/20, яка відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”  враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6  ст.139 КАС України  понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 268, 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року  у справі № 300/939/21  – без змін.

Постанова набирає законної сили  з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 08 вересня 2021 року.