Постанова                
Іменем України
15 липня 2021 року
м. Київ
справа № 428/13764/19
провадження № 61-13667св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., 
Синельникова Є. В.,                      
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Міністерства юстиції України,
третя особа - Державна казначейська служба України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року у складі судді Бароніна Д. Б. та постанову Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у складі колегії суддів: 
Яреська А. В., Гаврилюка В. К., Стахової Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальних збитків. 
Позов мотивовано тим, що 16 липня 2008 року наказом від 15 липня 
2008 року № 76-к його було незаконно звільнено з роботи на 
ЗАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 червня 2011 року у цивільній справі № 2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот». 17 лютого 2012 року зазначене рішення було примусово виконано у межах виконавчого провадження № 31207166. 17 лютого 2012 року він за власним бажанням звільнився з роботи, проте в цей день йому не була виплачена середня заробітна плата за період з 30 червня 2011 року до 16 лютого 2012 року, що змусило його звернутись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за цей період роботи. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 серпня 2013 року у справі № 1227/1535/2012 його визнано таким, що перебував у вимушеному прогулі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26 673,39 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 25 лютого 2015 року після його перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 
Зазначав, що 14 листопада 2014 року він звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (справа № 428/7002/14-ц), за результатами розгляду якої суд 23 квітня 2015 року ухвалив рішення та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Після неодноразового перегляду в касаційному та апеляційному порядках, 
14 грудня 2016 року Верховний Суд України залишив в силі вказане рішення суду першої інстанції від 23 квітня 2015 року. 
Вважав, що постановивши незаконні рішення Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Апеляційний суд Луганської області порушили гарантії, передбачені статтями 8, 21, 55 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд відшкодувати на його користь за рахунок держави України матеріальні збитки у розмірі 
4 673 174, 70 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області 
від 11 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту уточненої позовної заяви, а також зі змісту пояснень позивача, які були надані ним в судовому засіданні, судом встановлено, що вимоги позивача про відшкодування збитків державою Україна ґрунтуються на тому, що позивач не погоджується із розміром середнього заробітку, який був визначений судом першої інстанції під час розгляду справи № 428/7002/14-ц та який був визнаний законним і обґрунтованим у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року.
Суд першої інстанції дійшов висновків про те, що в діях суддів, які брали участь у розгляді справи № 428/7002/14-ц, не було встановлено складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що уточнений розрахунок розміру шкоди позивача в сумі 4 659 531,86 грн є абстрактним та ґрунтується на незгоді позивача із змістом постанови Верховного Суду України 
від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц. Стосовно упущеної вигоди в сумі 13 642,84 грн, яку на думку позивача він не отримав через ухвалення Апеляційним судом Луганської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконних рішень під час розгляду справи № 428/7002/14-ц, суд зазначив, що цей розмір упущеної вигоди обрахований позивачем виходячи з припущень про те, що він поклав би на депозит суму коштів в розмірі 37 045,36 грн на період з 16 липня 
2015 року до 14 грудня 2016 року. Тобто, вказаний розмір упущеної вигоди є абстрактним та таким, що ґрунтується на припущенні позивача про укладення ним договору банківського вкладу на певний період та на певних умовах. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити у повному обсязі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, до яких суд дійшов з належним дотриманням норм матеріального та процесуального права.  Рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, на які вказує 
ОСОБА_1 , як незаконні та такі, що порушують його законні права та інтереси - не є скасованими, набрали законній сили. Ні суд першої інстанції, 
ні суд апеляційної інстанції не наділені повноваженнями давати оцінку законності чи незаконності судових рішень судів касаційної інстанції. 
А отже відсутні підстави і для задоволення вимог щодо відшкодування збитків державою Україна в особі Міністерства юстиції України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У вересні 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц та постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 815/1767/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що до спірних правовідносин мають застосовуватися саме норми прямої дії - статті 56 Конституції України, за якими за рахунок держави відшкодовується матеріальна шкода, нанесена будь-яким незаконним рішенням органів державної влади, до переліку яких на підставі статті 6 Конституції України входять в тому числі суди як органи судової гілки влади. При цьому вказані судом норми статті 1176 ЦК України не підлягають до застосування, оскільки ці норми суперечать приписам статей 22, 64 Конституції України і істотно звужують конституційні права заявника, передбачені статтею 56 Конституції України, які не можуть бути обмежені.  
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року було відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із суду першої інстанції матеріали указаної цивільної справи. 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив держави Україна в особі Міністерства юстиції України на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані заочне рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року у справі № 428/7002/14-ц з 
ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27 000,00 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 9 045,36 грн, а також на відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.
Згідно із копією рішення Апеляційного суду Луганської області від 22 червня 2015 року зазначене рішення від 23 квітня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було змінено та збільшено розмір стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27 000,00 грн до 105 579,26 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року було скасоване рішення Апеляційного суду Луганської області від 22 червня 2015 року та передано справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 04 листопада 2015 року скасовано рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області 
від 23 квітня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року зазначене рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 листопада 2015 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року і рішення Апеляційного суду Луганської області 
від 04 листопада 2015 року скасовано та залишено в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року.
Ухвалами Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року та 19 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяв про виправлення арифметичних помилок у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року.
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Статтею 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що в діях суддів, які брали участь у розгляді справи № 428/7002/14-ц, не було встановлено складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Крім того, уточнений розрахунок розміру шкоди позивача 
в сумі 4 659 531,86 грн є абстрактним та ґрунтується на незгоді позивача із змістом постанови Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц. Стосовно упущеної вигоди в сумі 13 642,84 грн, яку на думку позивача він не отримав через ухвалення Апеляційним судом Луганської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконних рішень під час розгляду справи № 428/7002/14-ц, суди обгрунтовано зазначили, що цей розмір упущеної вигоди обрахований позивачем виходячи з припущень про те, що він поклав би на депозит суму коштів в розмірі 37 045,36 грн на період з 16 липня 
2015 року до 14 грудня 2016 року. Тобто, вказаний розмір упущеної вигоди є абстрактним та таким, що ґрунтується на припущенні позивача про укладення ним договору банківського вкладу на певний період та на певних умовах. 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц та постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 815/1767/17, є необґрунтованими.
Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду та Верховного Суду України, висловленими у постановах, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність прийнятого рішення та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області 
від 11 лютого 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду 
від 12 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
      О. М. Осіян
 
      Є. В. Синельников