ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року	Львів	Справа № 380/3547/20 пров. № А/857/11609/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,
за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,
представника позивача: Свищо С.М.
представника відповідача: Саган Ю.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 380/3547/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби, Львівської митниці ДФС про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
суддя в 1-й інстанції – Сасевич О.М.,
час ухвалення рішення – 09 год. 51 хв.,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 2417.05.2021,-

                                                 В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до Галицької митниці Держмитслужби України та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
- визнати протиправним і скасувати наказ Львівської митниці ДФВ № 226-0 від 17.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста Городок Львівської митниці ДФС;
- поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста Городок Львівської митниці ДФС;
- стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі;
- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та виплати заробітної плати за один місяць.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем не було виконано вимог закону щодо пропозиції йому вакантних посад для переведення, в час дії попередження про наступне вивільнення та всупереч приписів Кодексу законів про працю України його було звільнено без перевірки можливості переведення на іншу посаду, хоча на час звільнення у Галицькій митниці Держмитслужби України існувала значна кількість вакантних посад. Окрім того вказує, що роботодавцем не було дотримано вимог щодо перевірки працівників, які скорочувалися, на предмет наявності переважного права на залишення на роботі, не було враховано тривалий стаж роботи позивача.
Позивач вважає, що у відповідача не існувало підстав для звільнення, так як відбулася реорганізація Львівської митниці ДФС шляхом приєднання до новоствореної Галицької митниці Держмитслужби України, що не тягне за собою виникнення підстав для скорочення відповідних посад, позаяк, а дія трудового договору продовжилася. Його попередження про наступне вивільнення в зв`язку з реорганізацією мало місце в час (11.03.2020 року), коли сплив строк для реорганізації, який був визначений наказом ДФС України від 25.11.2019 року №30-рг і такий строк ще не було продовжено, тобто, будь-які дії у межах реорганізації в цей час були протиправними.
Також позивач звертає увагу суду на те, що приймаючи рішення про його звільнення та видаючи відповідний наказ, відповідачем не було належним чином окреслено підстав для звільнення позивача, як у частині нормативних підстав, що проявилося у відсутності їх конкретизації в спірному наказі відповідно до норми чинного законодавства, так і в частині фактичних підстав, що проявилося у відсутності якого-небудь обґрунтування причин та мотивів відбору конкретних працівників до звільнення. На переконання позивача, відповідач повинен був крім того у ході вивільнення працівників застосовувати законодавство, яке було чинне на момент початку процедури реорганізації Львівської митниці ДФС.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, невірно встановлено обставин у справі. 
У апеляційній скарзі зокрема вказує про те, що факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для обов`язкового і беззаперечного звільнення працівника з роботи. Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.
Вважає, що наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посиланням, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника. Наказ про його звільнення містить лише посилання на пункт 4 частини 1 статті 83, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу від 10 грудня 2015 року №889-VIII із змінами, пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на наявність одночасно всіх трьох правових підстави передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу), що породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав його звільнення.
Вважає, що передбачене в ст. 87 цього Закону право (а не обов`язок) керівника державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду, не може трактуватись як можливість прийняття рішення таким керівником на власний розсуд, без будь – якого обґрунтування такого рішення.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, з підстав зазначених в апеляційній скарзі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що судом першої інстанції прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, таке рішення ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим з підстав, зазначених у відзиві. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив її задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача заперечив твердження апелянта щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд зазначає наступне.

Правовий порядок в Україні за визначенням ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані  діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Громадянам згідно ст. 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 28.02.2011 року прийняв присягу державного службовця, а з 03.03.2014 року призначений до митних органів, де працював на різних посадах у митних органах, будучи призначеним (переведеним) з 02.09.2019 року на посаду державного інспектора митного оформлення №3 митного поста «Городок» Львівської митниці ДФС, де продовжував службу до часу спірного звільнення.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» було вирішено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу (п. 1 постанови). Пунктом 2 постанови №1200 установлено, зокрема, що Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства. Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Постановою КМ України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1.
Згідно з вказаним додатком утворено зокрема Галицьку митницю Держмитслужби. Окрім того згідно додатку № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України було видано наказ від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Львівської митниці ДФС.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 28.11.2019 року внесено інформацію щодо перебування Львівської митниці ДФС щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації.
Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року №858 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби» та наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» з 28 листопада 2019 розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС.
З 00.00 год. 08.12.2019 згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли  до Галицької митниці Держмитслужби. 
21.12.2019 Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» згідно списку, в який був включений позивач. 
07.02.2020 наказом Львівської митниці ДФС № 03 «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 №666 «Про попередження про наступне вивільнення» наказ №666 був скасований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення та закінчення повноважень голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, та з огляду на те, що попередження про наступне вивільнення працівникам не було вручено, відтак даний наказ №666 від 21.12.2019 було скасовано як такий, що не реалізований.
Наказом Львівської митниці ДФС від 11.03.2020 року №08 «Про попередження про наступне вивільнення» було наказано Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України згідно списку, що додається. У п. 62 додатку до наказу №08 зазначено позивача серед службовців, які підлягали попередженню про наступне вивільнення.
На виконання наказу від 11.03.2020 року №08 ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення. 
Наказом Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 17.04.2020 року №226-о позивача було звільнено 22.04.2020 року з посади державного інспектора митного оформлення №3 митного поста «Городок» Львівської митниці ДФС відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Як на підставу звільнення вказано попередження про наступне вивільнення від 11.03.2020.
Позивач, вважаючи наказ про звільнення протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до приписів частини 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне  вивільнення та прийняття наказу про звільнення позивача) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону України «Про державну службу»).
За правилами частини 1статті 34 Закону України «Про державну службу» призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Згідно із частиною 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне вивільнення та прийняття наказу про звільнення позивача) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом № 117-ІХ  (набрання чинності 25 вересня 2019 року) у  Закон України «Про державну службу»  було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Так, частину 3  статті 87 Закону України «Про державну службу»  викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.
Також, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Провівши системний аналіз зазначених норм права суд апеляційної інстанції констатує, що станом на час звільнення позивача була змінена редакція статті 87 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно доводів позивача, нормами статті 87 Закону України «Про державну службу», чинними на час видання наказу від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», не було врегульовано процедуру вивільнення державного службовця, відтак в силу норм статті 5 Закону України «Про державну службу» при аналізі законності прийняття відповідачем оскаржуваних наказів слід застосовувати норми Кодексу законів про працю.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 21.12.2019 в.о. начальника митниці, головою Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Лозинським О. винесено наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» з відповідним Додатком до наказу Львівської митниці ДФС. Додатком до наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 № 666 визначено коло осіб (213 осіб, в тому числі і позивач), які не переведені та яким має бути вручено повідомлення про наступне вивільнення.
Листами № 11/8/13-70-10-19 від 13.01.2020 року та № 13/8/13-70-10-19 від 14.01.2020 року заступник  начальника митниці, заступник голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Марченко О. звернувся до в/о голови ДФС та департаменту кадрової політики та  роботи, зі змісту яких слідує, що комісія повинна була письмово повідомити про наступне вивільнення 213 працівників Львівської митниці ДФС. Однак, з 24.12.2019 по 06.01.2020 ОСОБА_2 (уповноважена посадова особа) перебувала в стані тимчасової непрацездатності, з 13.01.2020 по 17.01.2020 - у відпустці без збереження заробітної плати та зазначає, що «зважаючи на вимоги п.19 та пп.4 п. 21 Порядку, за відсутності Голови комісії з реорганізації Львівської митниці внесення змін в  наказ № 666 є неможливим».
07.02.2020 в.о. начальником митниці, Головою комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняком Р.М. видано наказ № 3 «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» з підстав відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці, на якого покладено обов`язок вжиття заходів, передбачених наказом № 666, зміною складу комісії, невиконанням цього наказу, внесенням змін до Кодексу законів про працю, як такий, що нереалізований.
Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 здійснене на виконання наказу Львівської митниці ДФС від 11.03.2020 №08 «Про попередження про наступне вивільнення».
Тобто попередній наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» від 21.12.2019 реалізованим не був. Відтак до спірних правовідносин слід застосовувати норми які існували на час винесення та реалізації наказу (11.03.2020), який слугував передумовою для подальшого звільнення позивача.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-IX від 12 грудня 2019 року, внаслідок чого статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, якою регламентовано порядок вивільнення працівників, які мають статус державних службовців.
Відповідно до вищезазначеної норми, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: 
-про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
-у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
-не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Таким чином, станом на час звільнення позивача нормами Кодексу законів про працю не було передбачено обов`язку роботодавця переводити державного службовця за його згодою на іншу роботу, як і не було передбачено обов`язку врахування переважного права на залишення на роботі. Норма статті передбачала дотримання порядку попередження про наступне вивільнення.
Провівши системний аналіз норм статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону № 117-IX від 19 вересня 2019 року, а також положень статей 40 та 49-2 КЗпП України (в редакції закону № 378-IX від 12 грудня 2019 року) суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що внаслідок набрання чинності змін, внесених Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» та Закону України від 12 грудня 2019 року № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» відбулась суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок реорганізації державного органу.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем під час звільнення позивача було дотримано норми законодавства про працю, зокрема в частині повідомлення про наступне вивільнення, яке позивач отримав електронною поштою. 11.03.2020 року, що засвідчене протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця. Письмове попередження скероване позивачеві, в якому вказано про те, що в зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200, від 02.10.2019 року №858, з урахуванням особливостей визначених ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ч. 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України державний інспектор митного оформлення №3 митного поста «Городок» Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 попереджається про наступне звільнення зі займаної посади 22.04.2020 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Одночасно позивача проінформовано про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи.
Виходячи з того, що відповідачем при звільненні позивача була дотримана процедура щодо його належного персонального попередження, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді з підстав порушення гарантій, визначених статтями 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи відповідача в частині наявності на час звільнення позивача виключного права органу державної влади, а не обов`язку, пропозиції державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі (за наявності), оскільки ця норма, закріплена в ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», в такій редакції набрала чинності з 13 лютого 2020 року, тобто існувала на час звільнення позивача.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наказ про звільнення відповідає вимогам, визначених Типовою інструкцією з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затверженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55, містить зазначення обов`язкових реквізитів, вказівку на підставу його видання – «попередження про наступне вивільнення від 11.03.2020», в якому містяться причини та підстави звільнення (у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС), та прийнятий повноважною особою.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки уповноважена посадова особа відповідача при його прийнятті діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржене відповідачем рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, за результатами всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, а тому немає підстав для його скасування.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

                                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 380/3547/20 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 05 серпня 2021 року