Ухвала                                                                                           Іменем України
20 вересня 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа № 459/1802/20                                                                                  провадження № 51-4554ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 червня 
2021 року,
встановив:
За вироком Червоноградського міського суду Львівської області 
від 23 березня 2021 року
 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Червонограда Львівської області та жителя АДРЕСА_1 ,
 
засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
 
На підставі статей 75, 104 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 30 квітня 2020 року приблизно о 21:00 під аркою будинку на АДРЕСА_2 на ґрунті неприязних відносин умисно завдав один удар рукою в обличчя та один удар ногою в щелепу ОСОБА_6 , спричинивши середньої тяжкості тілесні ушкодження.
 
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно  ОСОБА_5 на підставі неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. Вказує, що при постановленні ухвали апеляційний суд не надав належної оцінки доводам, наведеним в його апеляційній скарзі, не взяв до уваги те, що засуджений вибачився перед потерпілим та частково відшкодував шкоду, щиро розкаявся та активно сприяв у розкритті злочину, який є нетяжким. Вважає, що наведені обставини є підставами для звільнення ОСОБА_5 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру відповідно до ст. 105 КК. Вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як видно з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50, 65 КК урахував тяжкість вчиненого злочину, що є нетяжким, дані про особу винного, який є неповнолітнім, виховується в повній сім`ї, навчається, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий. Також суд взяв до уваги часткове відшкодування завданої злочином шкоди, думку потерпілого, який не заперечував щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання. Урахувавши всі обставини, суд обрав  ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК, а, крім того, дійшов висновку про необхідність звільнити  ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі статей 75, 104 КК. З правильністю такого рішення погодився і апеляційний суд. 
Твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив без задоволення його вимогу про звільнення ОСОБА_5 від покарання на підставі ч. 1 ст. 105 КК є необґрунтованими. 
З копії ухвали апеляційного суду видно, що перевіряючи зазначені доводи захисника, суд не встановив підстав для застосування щодо ОСОБА_5 заходів виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд батька ОСОБА_7 . При цьому обґрунтовано зазначив про те, що неповнолітній обвинувачений фактично не проживає з батьком, а тому останній не зможе контролювати ОСОБА_5 та забезпечувати його належну поведінку 
У касаційній скарзі захисник не навів будь-яких доводів на спростовування цих висновків.
Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника  ОСОБА_4  та дав на них мотивовані відповіді, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
Обставин, які були б підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, за доводами захисника в касаційній скарзі не встановлено. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду 
від 25 червня 2021 року ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                      ОСОБА_3