ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

22 липня 2021 року
м. Харків

справа № 638/13293/19
провадження № 22-ц/818/3936/21 

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Українська інженерно-педагогічна академія,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу 

за позовом ОСОБА_1 до Української інженерно-педагогічної академії, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року, ухвалене суддею Подус Г.С., в залі суду в м. Харкові, 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що є власником автомобіля BMW 320 І, д.н.з. НОМЕР_1 . 03.01.2019 близько 10.45 у дворі будинку АДРЕСА_1 під час руху на автомобіль BMW 320 І д.н.з. НОМЕР_1 , з даху будинку АДРЕСА_2 впала глиба снігу. Внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження. 03.01.2019 працівниками поліції прийнята заява щодо обставин подій. Оскільки будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі Української інженерно-педагогічної академії. Позивачем на ім`я ректора Української інженерно-педагогічної академії було подано заяву щодо обставин подій з проханням відшкодування спричиненої шкоди.09.01.2019 ректором Української інженерно-педагогічної академії надано відповідь-відмову у відшкодуванні шкоди.15.01.2019 Шевченківським відділом поліції ГУНП в Харківській області надана довідка про результати розгляду матеріалу ЖЄО № 299 від 03.01.2019 (його заяви про вжиття заходів відносно відповідальних осіб за прибирання снігу та бурульок з дахів будинків) відповідно до якого встановлений факт отримання автомобілем механічних пошкоджень, спричинених внаслідок падіння снігу. 11.01.2019 року позивач звернувся до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса з метою проведення авто товарознавчого дослідження. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження №648 від 11.03.2019 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса щодо розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу ВМW 320 І, д.н.з. НОМЕР_1 складеного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту становить 122 603,13 грн. Окрім матеріальної шкоди, позивач зазнав і моральної шкоди, яка полягає у наступному: позивач є інвалідом 2 групи, використання транспортного засобу забезпечує його нормальну життєдіяльність, так як вимушений відвідувати лікувальні заклади. Пошкодження транспортного засобу різко та негативно змінило його життя, обмеживши та значно ускладнивши побут. Достатньою та справедливою для компенсації моральних страждань позивача буде сума у розмірі 100 000 грн.00 коп.

У зв`язку із чим просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у сумі 122 603 грн. 13 коп., моральну шкоду у сумі 100 000 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. і витрати на проведення оцінювання збитку у розмірі 2402 грн. 40 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, щодо місця та механізму пошкоджень, а саме: поясненням позивача; показам свідка ОСОБА_2 , які викладені в іншому змісті; довідці про результати розгляду заяви ЖЄО № 299 від 03.01.2019 року та фототаблиці. Вказує, що суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не доведено, хто саме є балансоутримувачем та на кого саме покладено обов`язок по утриманню нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: будинок АДРЕСА_2 . Протягом розгляду справи відповідач не заявляв, що він не є неналежним відповідачем у справі, не заперечував факт неналежного утримання будівлі та обов`язку утримувати будівлю.

Представник відповідача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду залишити без задоволення, апеляційну скаргу – без змін. 

Відзив мотивований тим, що апелянт помилкова вважає, що його пояснення є доказами у справі, оскільки таке припущення суперечить приписам ст. 76,92,93 ЦПК України. Також вказує, що матерілами справи підтвердежно, що автомобіль був ушкоджений під час його стоянки біля будинку  АДРЕСА_3 , а не під час руху біля будинку   АДРЕСА_2 . Зазначає, що власником зазначеної будівлі є Держава, в особі Харківської обласної державної адміністрації. Будівля перебуває на балансі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації (який є Балансоутримувачем). Академія є орендарем зазначеної будівлі згідно договору № 7 про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21 квітня 2011 року № 4900-Н. Отже, твердження апелянта щодо наявності у Академії статусу балансоутримувача зазначеної будівлі спростовуються вказаними документами. Посилається на те, що додані до позову докази не підтверджують наявність у даному випадку визначених законом матеріально- правових умов покладення відповідальності на ОСОБА_3 , оскільки не свідчать про протиправність його дій та не доводять наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_3 та стверджуваними позивачем збитками, а також не є належними та допустимими доказами наявності у даному випадку вини саме і виключно ОСОБА_3 . Відсутні також належні та допустимі доказ існування у даному випадку безпосереднього причинного зв`язку між діями ОСОБА_3 і збитками, що є обов`язковою умовою покладення відповідальності.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належними засобами доказування не довів завдання йому саме відповідачем шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві власності належить BMW 320 І, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується Довідкою №31/20-197 від 17.01.2019 року виданою регіональним сервісним центром в Харківській області.

03.01.2019 працівниками поліції прийнята заява від ОСОБА_1 , про те, що 03.01.2019 близько 10.45 у дворі будинку АДРЕСА_1 під час руху на автомобіль BMW 320 І д.н.з. НОМЕР_1 , з даху будинку АДРЕСА_2 впала глиба снігу. Внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

15.01.2019 Шевченківським відділом поліції ГУНП в Харківській області надана довідка про результати розгляду матеріалу ЖЄО № 299 від 03.01.2019 із якої вбачається, що 03.01.2019 року до Шевченківського відділу поліції ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 , в якій останній просив вжити заходи відносно відповідальних осіб за прибирання снігу та бурульок з дахів будинків, які нібито халатно відносяться до своїх посадових обов`язків, що призвело до пошкодження автомобіля.
В ході розгляду матеріалу ОСОБА_1 повідомив, що 03.01.2019 біля 10.45год. у дворі будинку АДРЕСА_4 під час руху на а/м «BMW» д.н.з. НОМЕР_2 з даху на автомобіль впала глиба снігу, внаслідок чого на капоті та даху автомобіля утворено наступні пошкодження: з`явилась вм`ятина на даху, було пошкоджено праву та ліву стійку, пошкоджене лобове скло та пошкоджено внутрішню обшивку.

Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження №648 від 11.03.2019 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса щодо розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу ВМW 320 І, д.н.з. НОМЕР_1 складеного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту становить 122 603,13 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди.

За загальним правилом, відсутність хоча б одного елемента складу цивільного правопорушення, виключає настання цивільної відповідальності. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилається на те, що оскільки будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі Української інженерно-педагогічної академії, тому саме на неї покладено обов`язок щодо відшкодування завданих йому збитків. У зв`язку з цим ним на ім`я ректора Української інженерно-педагогічної академії було подано заяву щодо обставин подій з проханням відшкодування спричиненої шкоди. Проте, останнім йому було відмовлено.

Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до ч.1, 2 ст.15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів. Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

Згідно п.7 ч.1 ст.17 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Згідно п.п.1,7 ч.2 ст.18 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; відшкодовувати збитки та іншу шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, установлених законодавством України.

Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 затверджено Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій (далі Правила).

Пунктом 1.5 розділу 1 «Основні положення» Правил закріплено, що утримання житлового фонду передбачає виконання робіт, передбачених наказом Держжитлокомунгоспу України від 10 серпня 2004 року № 150 «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд».

Серед інших, в даному Примірному переліку, в п. 1 «Утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» зазначено п.п. 1.1. «Санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення, утримання ліфтів»: п.п. 1.1.8 «Дахи та покрівлі» під п.п. 1.1.8.6 наявна така послуга, як « Скидання з дахів та покрівель снігу та льоду ».

Також, в п.п. 3.5.12 п. 3.5 «Прибирання прибудинкової території» розділу 3 «Утримання приміщень» Правил вказано, що сніг, що накопичується на дахах, повинен скидатися на землю і переміщатися в прилоткову смугу, а на широких тротуарах формуватися у вали.
Окрім цього, відповідно до Типових правил благоустрою території населеного пункту, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України27.11.2017 № 310, зокрема п. 6 Розділу VI передбачено, що власники, балансоутримувачі або особи, які утримують території населених пунктів, зобов`язані:
мати власний необхідний для прибирання снігу і льоду ручний інвентар (лопати металеві або дерев`яні, мітли, кригоруби), достатній запас матеріалу для посипання з метою своєчасного проведення протиожеледних заходів;
прибирати сніг негайно (від початку снігопаду) для запобігання утворенню накату;
негайно очищати дахи, карнизи та інші елементи будинків, споруд, будівель від снігу та бурульок із дотриманням застережних заходів щодо безпеки руху пішоходів, не допускаючи пошкодження покрівель будинків і споруд, зелених насаджень, електромереж, рекламних конструкцій тощо; огороджувати небезпечні місця на тротуарах, переходах; вивозити сніг та бурульки, що зняті з дахів, карнизів та інших елементів будинків, споруд, будівель протягом доби;
повністю розчищати снігові вали над зливостічними колодязями, розміщеними на вулицях і дорогах, з яких сніг не передбачається вивозити на снігозвалище;
очищати від снігу, льоду та бруду оголовки зливостічних колодязів та дощоприймачів у разі сніготанення та на початку весняного періоду;
очищати від снігу, льоду, бруду оголовки колодязів для розташування пожежних гідрантів, розміщених на вулицях і дорогах.

Зміст наведених законодавчих приписів дозволяє суду дійти висновку, що у разі заподіяння власникам транспортних засобів збитків завданих внаслідок ДТП, яка сталася через незадовільне утримання будинку або його частини, тобто об`єкту благоустрою, такі збитки мають бути їм відшкодовані балансоутримувачем цього об`єкту.

Матеріали справи свідчать, що згідно Довідки №245701771 Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.02.2021 року, власником нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_2 , - є держава.

Відповідач Українська інженерно-педагогічної академія є орендарем нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Договору оренди нерухомого майна від 21.04.2011 року та Договору №7 про внесення змін.

Між тим, балансоутримувачем вказаної будівлі є Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, про що зазначено в договорі оренди №4900 від 21.04.2011, а тому саме на нього покладено обов`язок по відшкодування вказаних збитків, а не на відповідача по справі.

Також колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху України (надалі – ПДР). Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

У пункті 1.10 ПДР наведено визначення поняття дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Згідно п.2.1 ПДР у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний, в тому числі: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди.

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним вимог п.2.1 ПДР. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин пригоди. 

У листі (довідці) Шевченківського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 15.01.2021 на який посилається позивача зафіксовано лише той факт, що належний йому автомобіль пошкоджено. Натомість механізм та обставини утворення цих пошкоджень зазначені працівниками поліції лише зі слів самого потерпілого.

Матеріали справи не містять ані схеми розташування транспортного засобу, ані фотоматеріалу щодо огляду місця події працівниками поліції, що у свою чергу свідчить про те, що на місце ДТП працівники полії не викликались. 

Апеляційним судом беззаперечено не встановлено, що належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження саме внаслідок падіння снігу та саме з будинку АДРЕСА_2 .

З урахування цих обставин колегія суддів не вбачається підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову про стягнення матеріальних збитків із-за недоведеності вини відповідача, так і протиправності дій відповідача, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу – відсутні.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                 Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                        О.В. Маміна 

                                                                               О.Ю. Тичкова