П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3365/19	

Категорія: 106030000                                                            Головуючий в 1 інстанції: Пттичкіна В. В.
                                                                                                Місце ухвалення:  м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів             –  Бітова А. І.
                                –  Ступакової І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 по 01.06.2016, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;  
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити відповідачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 по 01.06.2016, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Рішенням від 13.12.2019 у справі № 400/3365/19 Миколаївський окружний адміністративний суд задовольнив позов, визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 по 01.06.2016, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 по 01.06.2016, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку.
Постановою від 19.03.2020 П`ятий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 -  без змін.
Постановою від 12.08.2020 у справі № 400/3365/19 Верховний Суд рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2020 у справі №     400/3365/19 скасував у частині задоволення позову щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку та направив справу в цій частині на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Верховний Суд зазначив, що, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 відповідно, у цій справі судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінку наявній в матеріалах справи довідці про розмір грошового забезпечення позивача, доводам відповідача щодо неспівмірності розміру грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та розміру суми середнього заробітку за весь час несвоєчасного розрахунку при звільненні та не досліджено обставини з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, при обчисленні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
В обґрунтування позовних вимог в частині, що переглядаються судом позивач посилався на застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та обставину несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача з військової служби в частині грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року . позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.06.2016 по 08.09.2020.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.06.2016 по 08.09.2020 у сумі 7 078,13 грн. (сім тисяч сімдесят вісім гривень 13 копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням ч.5 ст. 122 КАС України, зазначалося, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду. Також зазначає, що ст. 117 КЗпП не регулюються спірні правовідносини.
Протокольною ухвалою суду від 17.08.2021 року розгляд справи вирішено проводити у порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України,. має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 04.05.2015.
Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 01.06.2016 № 163 (по стройовій частині) позивач був виключений зі списків особового складу  військової частини та знятий з усіх видів забезпечення.
Під час проходження позивачем військової служби додаткова відпустка за період з 04.05.2015 по 01.06.2016 як учаснику бойових дій не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски не виплачувалась. 
08.09.2020, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 у справі № 400/3365/19, яке набрало законної сили в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, відповідач виплатив позивачу відповідну грошову компенсацію в розмірі 7 078,13 грн. 
Не погоджуючись з порушенням строку розрахунку при звільненні та не виплатою середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасна виплата позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки мала місце саме з вини відповідача, а отже прийшов до висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за період з 01.06.2016 року по 08.09.2020 року у сумі 7 078,13 грн. з урахуванням принципу співмірності.
Перевіривши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статті 117 КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Враховуючи, що позивач проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 , яка всупереч норм чинного законодавства не здійснила з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з дня, наступного за днем його звільнення по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Вирішуючи питання про визначення строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум та про визначення дати початку його перебігу, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 5  ст. 122 КАС України  для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
При цьому, колегія суддів зауважує,  що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням.
Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, виплата грошової компенсації за невикористану відпустку.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 у справі № 400/3365/19, яке набрало законної сили в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, відповідач виплатив позивачу відповідну грошову компенсацію в розмірі 7 078,13 грн. 08.09.2020 року.
При цьому, на момент звернення позивача до суду першої інстанції з позовом в частині нарахування та виплатити середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум фактичного розрахунку за невикористану відпустку з позивачем проведено не було,  а отже доводи апелянта про порушення строку звернення до суду відповідно до ст. 122 КАС України є безпідставними.
Водночас, судом першої інстанції правомірно з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 року щодо вимог до співмірності суми середнього заробітку та Порядку 100 суд зроблено висновок про часткове задоволення вимог та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.06.2016 по 08.09.2020 у сумі 7 078,13 грн. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що апелянт не оскаржує суму середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум присуджену судом першої інстанції, а лише вказує на відсутність правових підстав для її виплати, що спростовано судом апеляційної інстанції та вказано про наявність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують.
Згідно ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано 18 серпня 2021 року. 

Головуючий суддя:                                                                                О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                    А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                    І. Г. Ступакова