УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 589/1604/19
провадження № 51– 4139 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого    ОСОБА_5 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від  02 червня 2021 року,
встановив:
Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.
Ухвалою Сумського апеляційного суду 02 червня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком, 17.03.2019 близько 11:51 ОСОБА_5 в магазині «АТБ-Маркет» за адресою: АДРЕСА_2 таємно, повторно викрав майно вартістю 241 грн, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі, так як був затриманий охоронцем. 
Крім того, 01.06.2019 близько 15:00 ОСОБА_5 на кухні загального користування в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 таємно, повторно викрав майно вартістю 939 грн. 
Крім того, 01.07.2019 близько 00:05 ОСОБА_5 у квартирі   АДРЕСА_4 , повторно, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, з корисливих мотивів, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, завдав удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_6 , висловивши вимогу негайної передачі йому грошових коштів, спричинивши цим потерпілому матеріальну шкоду в сумі 300 грн. 
Крім того, 17.07.2019 в денний час ОСОБА_5 , знаходячись в гостях свого знайомого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 , таємно, повторно викрав майно вартістю 778 грн. 
Крім того, 09.11.2019 близько 12:00 ОСОБА_5 , знаходячись в гостях своєї знайомої ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_6 , таємно, повторно викрав майно вартістю 417 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного його підзахисному ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, просить вказані судові рішення змінити та на підставі  ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та встановлення іспитового строку 2 роки.
Вважає,  що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, обставинам справи та обставинам, які пом`якшують покарання. Судами не враховано, що ОСОБА_5 є соціалізованою особою та має постійне місце проживання. Не визнано обставинами, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю злочину, відсутність будь-якої шкоди від його дій та відшкодування збитку. Зазначає, що наявність попередніх судимостей не є перешкодою для застосування ст. 75 КК.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюється. 
Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував особу обвинуваченого, позитивну характеристику (за місцем роботи), наявність судимості за злочин проти власності, наявність малолітньої дитини, щодо якої обвинувачений не позбавлений батьківських прав, а тому вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК та ч. 2 ст. 186 КК в виді позбавлення волі на мінімальний строк. За відсутності обтяжуючих покарання обставин,                                                         судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання: щире каяття та повне визнання вини.
Врахувавши особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, кількість епізодів протиправної діяльності обвинуваченого та те, що обвинувачений вчинив декілька злочинів вже під час судового провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з чим погоджується і колегія суддів.
Тому з урахуванням усіх даних у сукупності, суд призначив реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК із застосування ч. 1 ст. 70 КК та не порушив вимог статей 65–67 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Доводи, наведенні у касаційній скарзі захисника про звільнення засудженого   ОСОБА_5  від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, аналогічні доводам його апеляційної скарги, які були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та правильно визнанні необґрунтованими, при цьому суд апеляційної інстанції навів в ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни вироку та ухвали щодо   ОСОБА_5 і застосування до нього ст. 75 КК немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2    ч. 2  ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого        ОСОБА_5 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 лютого 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від  02 червня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                      ОСОБА_2                          ОСОБА_3