ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

12 серпня 2021 року
м. Харків

справа № 638/282/18
провадження № 22-ц/818/532/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,
за участю секретаря - Гришиної А.О.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року в складі судді Омельченко К.О.,

у с т а н о в и в:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив: визнати незаконним та протиправним вселення відповідачів у житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 із зазначенням цієї адреси адресою проживання при взятті відповідачів на облік, як переміщених осіб з тимчасово окупованої території України; усунути перешкоди у здійсненні ним користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що він з 11 листопада 2005 року по 13 жовтня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року у цивільній справі 638/22358/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, за ним та ОСОБА_5 визнано право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення він зареєстрував своє право власності на 1/2 частину квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно та продовжує в ній проживати разом з колишньою дружиною та сином. З серпня 2014 року в спільній квартирі почали проживати батьки ОСОБА_5 - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які приїхали з Луганської області. При цьому свого дозволу на проживання в квартирі відповідачів позивач не надавав. Також, відповідачі зазначили адресу позивача при взятті їх на облік як осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та з серпня 2014 року їм були видані відповідні довідки. Вказує, що через розлучення з ОСОБА_5 у нього з її батьками - відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, проживання в одній квартирі з ними є неможливим та перешкоджає позивачу належним чином користуватися своєю власністю.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 480,00 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Однак, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися у спірну квартиру самовільно, без будь - яких правових підстав, без правовстановлюючого документа, у тому числі, без дозволу одного з співвласників та без укладення відповідного цивільно - правового договору із власником житла, суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом їх виселення зі спірної квартири є обґрунтованими.

17 вересня 2020 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися до спірного житлового приміщення зі згоди співвласника - своєї доньки ОСОБА_5 , а тому та обставина, що позивач є співвласником цього ж приміщення та має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для їх виселення з квартири. Позивачу було відомо, що з 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у спірній квартири, та жодних претензій з цього питання він не висував. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Вказана позиція не врахована судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що  ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченим 22 лютого 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мартиросян І.Е. за реєстровим № 298.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 визнано право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою від 05 грудня 2014 року № 6326004635 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами, переміщеними з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, взяті на облік за адресою: АДРЕСА_2 .

02 грудня 2020 року відбулися електронні торги 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Переможцем електронних торгів та новим власником 1/2 частини вказаної квартири є ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом, виданим 09 грудня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою Ольгою Олександрівною за реєстровим № 736.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні від 02 рудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 1326/1314/2012 (провадження № 14-358звц18).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , правовий режим цього житла визначається з урахуванням інтересів усіх її учасників, співвласники мають рівні права у здійсненні права власності, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися в квартиру АДРЕСА_1 за згодою своєї доньки ОСОБА_5 , яка є власником 1/2 частини цього житла, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є помилковими.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір в розмірі 1 440,00 грн, що підтверджується платіжним доручення (квитанцією) № 6732 від 16 вересня 2020 року (а. с. 180).

У зв`язку з задоволенняМ апеляційної скарги, судовий збір в розмірі 1 440,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 141, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

Позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 440,00 грн (одна тисяча чотириста сорок грн).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2021 року.

Головуючий                                                                                    А.В. Котелевець

Судді                                                                                                 С.С Кругова

О.В. Маміна