22-ц/804/1464/21 
                                                                                265/7633/19 
                                               
Єдиний унікальний номер 265/7633/19
   Номер провадження 22-ц/804/1464/21

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

22  липня  2021 року                                                                                                м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.,
секретар судового засідання  Целовальник К.А.,
учасники  справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
представник відповідача – ОСОБА_3 , 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на повторне заочне рішення  Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям, 
  
                                                         В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10 грудня 2002 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . 04 січня 2016 року між ними було укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, (в подальшому Договір) який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С., даний договір припиняв права спільної сумісної власності подружжя щодо зазначеного у цьому договорі майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів розподілу спільного майна подружжя. Відповідно до пункту 2 та підпункту 2.6 Договору у власність ОСОБА_1 переходить майно: трикімнатна квартира за номером АДРЕСА_2 . Підпунктом 2.6.2. Договору передбачено, що згідно з цим договором колишнє подружжя знайшли згоду, що строком до 10 січня 2016 року ними буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого відповідач дарує позивачу 1/2 частини зазначеної квартири. Згідно з п.3 договору встановлено, що у зв`язку з поділом майна, та передачі частини майна чоловіка дружині, ОСОБА_1 , виплачує ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 356 967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 євро під час підписання цього договору, що і було зроблено позивачкою. Грошова компенсація ОСОБА_2 була отримана, про що свідчить підпис останнього, однак до теперішнього часу зобов`язання за договором від 04.01.2016 не виконав. На підставі вище викладеного ОСОБА_1 , просить суду визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

Повторним заочним рішенням  Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним. 
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 43.5 кв.м що належала на праві часткової власності ОСОБА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1006,50 грн,  судові витрати в розмірі 500 грн, а всього 1506,50  грн.
В іншій частині позовних вимог   відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , застосувати наслідки спливу строку позовної давності.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що про оскаржуване  заочне рішення йому стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень, про судовий розгляд справи він не знав, не мав можливості скористатися своїми процесуальними правами як учасник  справи, і таким чином порушено його право на справедливий суд. 
Крім цього, судом прийнято  як доказ та підставу для задоволення позовних вимог, надане позивачем повідомлення від 12 березня 2021 року (а позов подано 01 листопада 2019 року), що також є порушенням норм процесуального права щодо подання доказів, їх належності та допустимості.
Висновки суду  про те, що  за договором відповідач передав позивачу у право власності  1/2 частку трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , та отримав за неї відповідну грошову компенсацію, не відповідають обставинам справи.
В матеріалах справи міститься заява відповідача про перегляд заочного рішення, в якій він  в тому числі просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Згідно з  п.2.6.2 зазначено, що строк укладення договору дарування – до 10 лютого 2016 року. Таким чином строк позовної давності сплинув 11 січня 2019 року.
Також судом необґрунтовано стягнуто з відповідача судовий збір за дві позовні вимоги, в той час коли суд задовольнив позов частково. Також стягнуто з відповідача на користь позивача  500 грн судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи, які не підтверджені належним чином.

Позивач надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.  
Доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсним матеріалам справи,  оскільки 16 червня 2020 року  Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області в даній справі вже ухвалювалося заочне рішення, і відповідач подавав  заяву про його перегляд. Заяву було задоволено та призначено справу до розгляду. Тобто, відповідач знав і усвідомлював, що в суді розглядається справа, в якій він є стороною, але знехтував своїми правами та навмисно ігнорував судові засідання без поважної причини, оскільки стан розгляду справи, дата та час судового засідання є у відкритому доступі.
В апеляційній скарзі відповідач не зазначає, яку  саме  матеріальну чи процесуальну норму  порушено судом першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не дають підстав  для висновку  про неправильне  застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело   або могло призвести  до помилкового судового рішення.
Судом першої інстанції прийнято законне, обґрунтоване рішення, досліджені  та з`ясовані всі обставини справи, що мають значення для розгляду даної справи, норми  матеріального права застосовані вірно та не було допущено судом порушення процесуальних норм.

Відповідач ОСОБА_2 до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.  

Враховуючи  положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача  в судове засідання  такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача  ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1 і її представника – адвоката Бубнову Л.В., які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення,  а рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню. 

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно  з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції  встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого  договору купівлі – продажу від 10 грудня 2002 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 . 
Таким чином  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана обома в період шлюбу.
Згідно з п.2.6.  договору про поділ майна трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу,  є приватною сумісною власністю подружжя. 
Відповідно до п.2.6.2 договору колишнє подружжя дійшли згоди, що строком до 10 січня 2016 року ними буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 . 
Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.2.6.3 договору, у разі ухилення від виконання п.2.6.2 цього договору однієї із сторін, а саме оформлення нотаріального договору дарування, інша сторона має право визнати право власності на 1/2 частину квартири шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири на підставі цього договору. 
Договором визначений   поділ іншого майна сторін також. 
В рахунок компенсації в результаті поділу майна  ОСОБА_2 отримав грошову компенсацію від позивача в розмірі 356 967,00 гривень, що еквівалентно 13700 євро, що підтверджується підписом відповідача.
Отже, з договору можна встановити, що сторони поділили майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 04.01.2016 року отримав компенсацію за усе поділене майно і погодився і зобов`язався подарувати  свою частину квартирі ОСОБА_1 в строк до 01.01.2016 року. 
Тобто, суд прийшов до висновку, що договір від 04 січня 2016 року відповідає інтересам колишнього подружжя, тож є законним і не суперечить нормам діючого законодавства.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що така домовленість не відповідає дійсним обставинам, оскільки якщо він отримав грошову компенсацію, то відчуження ним свої частки спірної квартири неможливо вважати даруванням, не впливають в такому випадку на правильність висновку суду, який вважав, що сторони уклали договір, який не суперечить закону і повинний бути виконаний. 
На підставі пункту 2.6.2 Договору, позивач зверталася до відповідача через приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. шляхом направлення останньому нотаріально посвідченої заяви з проханням виконати зобов`язання передбачені п.2.6.2 договору та укласти нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я позивача. Останнє  повідомлення було направлено відповідачу 12.03.2021, та було проігноровано ОСОБА_2 . Це на думку суду свідчить про відмову відповідача в добровільному порядку укладати договір дарування 1/2 частини квартири, що порушує законні права та інтереси позивача, яка зі свого боку виконала всі умови договору,  передала ОСОБА_2 грошову компенсацію відповідно до п.3. Договору. 

Оскільки з обставин справи вбачається, що відповідач не виконав своїх зобов`язань стосовно відчуження частини квартири в обумовлений договором від 04.01.2016 року строк, і відповідач не спростував таких обставин, не заперечував їх, то немає значення для спору, що судом були прийняті письмові докази по справі -  нотаріальне повідомлення  відповідачеві від 12.03.2021 року про необхідність виконати умови договору про поділ майна. Таким чином, не впливають на правильність  висновків суду про те, що відповідач не виконав умови договору, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права відносно порядку прийняття доказів. 

Відповідно до положень пункту 2.6.3 договору про поділ майна між колишнім подружжям від 04.01.2016 року, у разі ухилення від виконання умов п. 2.6.2 цього договору однією із сторін, а саме оформлення нотаріального договору дарування, інша сторона має право визнати право власності на 1/2 частину квартири шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири на підставі цього договору.
Відповідно до п.12 договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину ( в тому числі , але не обмежуючись статтями 215-236, 403, 601 ЦК України, щодо правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону ст. 64,68,69,70,92-103,190 СК України, сторонам нотаріусом роз`яснено. Договір відповідачем ОСОБА_2 було підписано особисто. 

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки сторони під час підписання договору визнали один за одним право власності на 1/2 частину квартири, і позивач виконала всі умови, які передбачені договором від 04.01.2016 року стосовно виплати компенсації долі в сумісному майні відповідачу, також намагалась у досудовому порядку вирішити спір, а відповідач ухилився від добровільного виконання зобов`язань, що порушує права та інтереси позивача, то наявні підстави для  задоволення  позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 10 грудня 2002 року. 

Так, суд виходив з того, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до статті 163 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його 
Відповідно до статті 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.
Положеннями статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Отже законодавець передбачив та надав можливість подружжю під час поділу спільного набутого майна за час шлюбу, укласти Договір про поділ такого майна.
Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до положень ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 17 жовтня 2016 року, яке набрало чинності, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям від 4 січня 2016 року недійсним  відмовлено.  
Відповідно до вимог ст.629 ЦК України  договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. 

Тому висновок суду про те, що у  ОСОБА_1   є законні підстави  претендувати на 1/2 частину спірної квартири, є правильним, оскільки відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права. 

Разом з тим,  погодитися із рішенням  суду про задоволення її  вимог неможливо.  

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).   
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок ОСОБА_2 укласти договір дарування квартири із ОСОБА_1 на її користь до 10.01.2016 року, то її право  вважається порушеним з моменту недотримання  відповідачем виконання зобов`язання в межах даного строку,  а отже і початок перебігу позовної давності за такими вимогами  починається  з моменту порушення строку виконання умови договору. 
Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору ОСОБА_2 повинний був укласти договір дарування із позивачем до 10.01.2016 року, то початок перебігу позовної давності для таких умов договору необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання ним цієї умови – з 10.01.2016 року. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Під час розгляду справи судом першої інстанції  відповідач надав  суду  заяву про застосування судом позовної давності, яка міститься в заяві про перегляд заочного рішення суду від 16.06.2010 року в цій справі.  (а.с.89). 
Відповідно до положень ч.3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.  
Як роз`яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
Тому, враховуючи, що в договорі зазначений конкретний строк для  виконання зобов`язання відповідача,  а до суду позивач звернулася в листопаді  2019 року,  то строк давності для звернення до суду з такими позовними вимогами пропущений. 
Неможливо прийняти до уваги як поважні причини пропуску строку давності для звернення до суду те, що відповідач, як пояснила ОСОБА_1   колегії суддів, з моменту укладення договору про поділ майна не відмовлявся категорично виконати умови по відчуженню частки квартири, а давав обіцянки, наводив різні причини неможливості дарування їй спірного майна протягом тривалого часу. Позивач йому довіряла, претензій не висувала.  Твердження  позивача в апеляційному суді, що для її вимог строк звернення до суду необхідно обчислювати  з моменту звернення ОСОБА_2 до поліції у вересні 2019 року з метою витребування від ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спірну квартиру, не ґрунтується на законі. Також не можна погодитися із тим, що позивач не зверталася  до суду з даним позовом з поважних причин, оскільки в судах усіх інстанцій розглядався позов ОСОБА_2 про недійсність договору про поділ майна подружжя від 04.01.2016 року, тим більш, що судовий розгляд  спору закінчився ще у жовтні 2018 року ( а.с.19-23), а до суду з даним позовом вона звернулася 01.11.2019 року.   
Як вбачається зі справи, позивач при зверненні до суду не просила поновити строк позовної давності, і суд під час розгляду справи таке питання не обговорював. Відповідач був повідомлений про повторний розгляд справи, в суд не явився, справа повторно розглянута в заочному порядку, однак заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності вже була в матеріалах справи на час вирішення спору судом. 
За таких обставин є помилковим висновок суду першої інстанції про можливість  задоволення вимог, які є обґрунтованими по суті, але заявлені після спливу строку позовної давності.  
Враховуючи, що неправильне застосування матеріальної норми закону призвело до неправильного вирішення спору, оскаржене  рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв`язку із пропуском позовної давності. 
Доводи апеляційної скарги про недоведеність позову спростовуються встановленими судом обставинами, і не  впливають  на висновки  суду першої інстанції.   
Відповідно до положень ст.382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив 1509,75 грн (а.с.180). Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги. 
Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню   понесені витрати зі сплати судового збору за апеляційне оскарження рішення в розмірі 1509,75 грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, апеляційний суд 
                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну  скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2021 року скасувати. 
В позовних вимогах   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПП НОМЕР_2 ) у відшкодування судових витрат 1509 (одну тисячу п`ятсот дев`ять) грн 75 коп.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складений    23    липня  2021 року.

Головуючий  суддя                                                                            Є.Є. Мальцева 

Судді:                                                                                                  М.Ю. Лопатіна  

                                                                                                             О.М. Пономарьова