ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/1411/14                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Земляної Г.В.
                                                            Мєзєнцева Є.І.
При секретарі:                              Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області, Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області № 70, Управління Державної пенітенціарної служби в місті Києві та Київській області, Вінницької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області № 1, Управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України  про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Арменії ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області, Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області № 70; Управління Державної пенітенціарної служби в місті Києві та Київській області; Вінницької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області № 1; Управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд:
1. Визнати протиправними дії Київського слідчого ізолятора стосовно ОСОБА_1 , які полягають у:
- порушенні абз.5 ч.2 ст.8 Закону «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні його разом із особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності;
- у переміщенні ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора в супроводі співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках і кінолога зі службовою собакою в період з 27 жовтня 2013 року по 15 лютого 2014 року;
- у неможливості передачі ОСОБА_1 продуктів, ліків і наданні йому першої медичної допомоги без присутності співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках;
- у порушенні ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме через невідповідність побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам;
- у відмові ОСОБА_1 надати в камеру утримання стіл зі стільцем для роботи з документами;
- в порушенні ч.1 с.107, ч.5 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме в порушенні права ОСОБА_1 на телефонні розмови у зв`язку з відмовою в наданні можливості зателефонувати хворій матері;
- в установленні над прогулянковими двориками № 1, № 2, № 3 сектора максимального рівня безпеки Київського слідчого ізолятора, де утримувався ОСОБА_1 , облаштування для приглушення сигналів мобільного зв`язку;
- в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Київського слідчого ізолятора;
- у фальсифікації протоколів стосовно застосування до ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки;
- в застосуванні до ОСОБА_1 під надуманими приводами дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження.
2. Визнати незаконним і скасувати рішення Київського слідчого ізолятора щодо взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік як схильного до протиправних дій та втечі.
3. Визнати незаконним і скасувати рішення Київського слідчого ізолятора щодо взяття ОСОБА_1 на спеціальний облік як схильного до суїциду.
4. Визнати протиправними і скасувати стягнення, накладені на ОСОБА_1 у період його перебування в Київському слідчому ізоляторі.
5. Визнати протиправними і упередженими дії Бердичівської виправної колонії № 70 стосовно ОСОБА_1 , які полягають:
- у порушенні абз.4 ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме, в обмеженні його прав на звернення з проханнями і скаргами до адміністрації установи;
- у порушенні ст.9 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а саме в обмеженні права сповідувати і практикувати будь-яку релігію;
- у переведенні ОСОБА_1 щотижня з однієї камери до іншої;
- в обмеженні права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя;
- у порушенні ч.3 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України шляхом обмеження надання ОСОБА_1 побачень з адвокатом Зайцевою М.О.;
- у недопущенні адвоката Зайцевої М.О. до ОСОБА_1 під час застосування до нього дисциплінарних стягнень;
- у порушенні ч.5 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України шляхом обмеження права ОСОБА_1 на телефонні розмови;
- у порушенні ст.115 Кримінально-виконавчого кодексу України у зв`язку з невідповідністю побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним вимогам;
- у порушенні абз.3 ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме права ОСОБА_1 на гуманне відношення до нього та повагу його гідності;
- в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Бердичівської виправної колонії № 70;
- у порушенні прав ОСОБА_1 на отримання належної медичної допомоги та лікування.
6. Визнати протиправним і скасувати стягнення, накладені на ОСОБА_1 в період відбування покарання в Бердичівській виправній колонії № 70.
7. Визнати протиправною і скасувати постанову начальника Бердичівської виправної колонії № 70 Оберемка В.Б. від 01.09.2013 року про розміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в карцер строком на 15 діб.
8. Визнати протиправною і скасувати постанову начальника Бердичівської виправної колонії № 70 Оберемка В.Б. від 27.09.2013 про переведення ОСОБА_1 13.09.13 в одиночну камеру строком на три місяці.
9. Визнати протиправними дії Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві і Київській області стосовно ОСОБА_1 , які полягають у відмові надати забезпечити надання йому в камеру утримання в Київському слідчому ізоляторі стола зі стільцем для роботи з документами.
10. Визнати протиправною і скасувати вказівку заступника начальника Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві і Київській області від 28.10.2013 № 10-5166 стосовно ОСОБА_1 .
11. Визнати протиправними дії Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Київського слідчого ізолятора Управління стосовно ОСОБА_1 .
12. Визнати протиправними дії Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Бердичівської виправної колонії № 70 стосовно ОСОБА_1 .
13. Визнати протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України, що полягає у відсутності будь-якого реагування на порушення і беззаконня стосовно ОСОБА_1 .
14. Визнати протиправними дії Державної пенітенціарної служби України, які полягають у приховуванні незаконних дій Вінницької установи виконання покарань № 1, Київського слідчого ізолятора, Бердичівської виправної колонії № 70, Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області стосовно ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що протиправними діями та бездіяльністю посадових осіб відповідачів порушені його права. Так, Державна пенітенціарна служба України жодним чином не реагує на його звернення з приводу порушень установами виконання покарань, де він перебував та на даний час відбуває покарання, його прав та умов тримання під вартою, відповіді всіх відповідачів по справі на його численні запити, скарги, запити його представників, адвокатів є формальною відпискою, яку державні органи часто виконують в термін, встановлений відповідним законодавством. У зв`язку з незабезпеченням дотримання і порушенням прав, гарантованих йому Конвенцією про захист прав людини і основних свобод, законами України «Про попереднє ув`язнення», Кримінально-виконавчим кодексом України та іншими законодавчими актами та з метою припинити небезпечну для нього поведінку з боку різних суб`єктів владних повноважень і в решті врятувати своє життя він звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року адміністративний позов громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 в частині вимог щодо:
1. Визнання протиправними і упередженими дії Вінницької установи виконання покарань № 1 щодо ОСОБА_1 , які полягають:
- у порушенні абз.10 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 разом з особами, що раніше працювали в органах внутрішніх справ, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, служби безпеки, прокуратури, юстиції, Державній кримінально-виконавчій службі України, в суді;
- у порушенні абз.5 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 разом з особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності;
- у порушенні ч.1 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 в одиночній камері;
- у порушенні ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме у невідповідності побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам;
- у фальсифікації протоколів про застосування дисциплінарних стягнень до ОСОБА_1 шляхом поміщення в карцер на максимальний строк.
2. Визнання протиправними і відміни дисциплінарнихі стягнень, накладених на ОСОБА_1 у період його утримання у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
3. Визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора:
- щодо його розміщення на спеціальний пост Київського слідчого ізолятора в період з 08.11.2012р. по 21.04.2013р;
- щодо переміщення ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора в супроводженні закріплених працівників Київського слідчого ізолятора, двох співробітників спеціального підрозділу в масках і кінолога зі службовою собакою у період з 13.10.2011 по 13.06.2013;
- про визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора щодо його побиття 24.11.2012 співробітниками спеціального підрозділу в масках;
- про недопущення до нього 09.01.2013р. адвоката Петренко І.Л.;
- щодо фальсифікації протоколів про застосування до нього дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки, застосування під надуманими приводами цих стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження, а також оскарження дисциплінарних стягнень, накладених на ОСОБА_1 протягом його перебування в Київському слідчому ізоляторі;
4. Визнання протиправною і скасування вказівки першого заступника начальника Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області Шейкіна І.В. від 13.11.2012 № 10-5156 в частині, що стосується ОСОБА_1 
- залишено без розгляду.
При цьому Окружний адміністративний суд міста Києва виходив з того, що адміністративний позов в частині зазначених вимог подано з пропуском встановленого законом строку, а підстави для його поновлення відсутні, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідачів, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідачів порушуються його права та законні інтереси.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апелянт вказав, що постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції невірно надав оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, помилково дійшов до висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що він є іноземцем, з 2010 року перебуває на території чужої для нього країни з іншою системою права та укладом життя. При цьому впродовж цього періоду його безпідставно звинуватили та засудили до довічного позбавлення волі, неодноразово погрожували, здійснювали замахи на його життя, тому всі його сили, думки і дії були направлені на те, аби фізично вижити та довести свою невинуватість у пред`явленому обвинуваченні. Не маючи юридичною освіти та не знаючи законів України, позивач був позбавлений можливості своєчасно оскаржити неправомірні дії по відношенню до нього у судовому порядку. Разом з тим, позивач неодноразово звертався до органів прокуратури, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з численними завами та скаргами з приводу порушення його прав.
Апеляційна скарга містила клопотання позивача про поновлення йому строку на апеляційне оскарження ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року. В обґрунтування поважності причин пропуску цього строку позивач зазначав, що повний текст ухвали суду першої інстанцій був складений 10 січня 2020 року, а отриманий ним засобами поштового зв`язку лише 28 січня 2020 року.
Ухвалою від 18 травня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі п.4 ч.1 статті 299 КАС України, оскільки наведені позивачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження були визнані судом неповажними.
Постановою від 31 травня 2021 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2020 року скасував, а справу №826/1411/14 направив до цього ж суду для продовження розгляду.
Ухвалами від 24 червня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Представником позивача електронною поштою надіслано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона не може взяти участь у судовому засіданні, оскільки о 09.20 год. має бути в Господарському суді м. Києва, яким розглядатиметься справа №910/1193/21 за позовом ТОВ «Фріз Оіл Груп», Корпорації "Ньюформакс Інк." ("Newformax INC."), Компанії «Корнетта Інвестмент ЛТД» («Kornetta Investment LTD.»), Компанії "Дольче Груп С.А." ("Dolce Group S.A.") до Компанії «Ларлін Бізнес ЛТД» («Larlin Business LTD»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗС-ОЙЛ» про визнання недійсним договорів та рішення загальних зборів. В даній справі Петренко І.Л. представляє інтереси позивача - Компанії «Корнетта Інвестмент ЛТД» («Kornetta Investment LTD.»). Таким чином, з об`єктивних причин представник ОСОБА_1 - Петренко І.Л. не може бути присутня у судовому засіданні у Шостому апеляційному адміністративному суді.
Колегією суддів відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Представником позивачем не зазначено, чому він бажає приймати участь в судовому засіданні, чим обумовлена така необхідність. Саме лише посилання на зайнятість в іншому процесу не обґрунтовує та не доводить необхідності відкладення розгляду справи та неможливості здійснення її розгляду за наявними у справі матеріалами в межах доводів апеляційної скарги. При цьому, колегія суддів наголошує, що участь сторін в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення спору по суті.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ухвала про призначення до розгляду справи №826/1411/14 винесена 14 червня 2021 року, в той час як ухвала про призначення до розгляду справи №910/1193/21 винесена 17 червня 2021 року, тобто пізніше. Із заявленого клопотання не вдалося встановити, чому представник позивача надав перевагу саме справі №910/1193/21.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Позивачем у позовній заяві завлено наступні вимоги.
Стосовно Вінницької установи виконання покарань № 1:
1. Визнати протиправними і упередженими дії Вінницької установи виконання покарань № 1 щодо ОСОБА_1 , які полягають:
- у порушенні абз.10 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 разом з особами, що раніше працювали в органах внутрішніх справ, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, служби безпеки, прокуратури, юстиції, Державній кримінально-виконавчій службі України, в суді;
- у порушенні абз.5 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 разом з особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності;
- у порушенні ч.1 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 в одиночній камері;
- у порушенні ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме у невідповідності побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам;
- у фальсифікації протоколів про застосування дисциплінарних стягнень до ОСОБА_1 шляхом поміщення в карцер на максимальний строк.
2. Визнати протиправними і відмінити дисциплінарні стягнення, накладені на ОСОБА_1 у період його утримання у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
Стосовно Київського слідчого ізолятора:
3. Визнати протиправними дії Київського слідчого ізолятора стосовно ОСОБА_1 , що полягають в:
- порушенні абз.5 ч.2 ст.8 Закону «Про попереднє ув`язнення», а саме в його утриманні разом з особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності;
- в розміщенні ОСОБА_1 на спеціальний пост Київського слідчого ізолятора в період з 08 листопада 2012 року по 21 квітня 2013 року;
- в переміщенні ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора у супроводженні закріплених працівників Київського слідчого ізолятора, двох співробітників спеціального підрозділу в масках і кінолога зі службовою собакою у період з 13 жовтня 2011 року по 13 червня 2013 року;
- в переміщенні ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора у супроводженні співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках і кінолога зі службовою собакою в період з 27 жовтня 2013 року по 15 лютого 2014 року;
- у неможливості передачі ОСОБА_1 продуктів, ліків і наданні йому першої медичної допомоги без присутності співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках;
- у побитті ОСОБА_1 співробітниками спеціального підрозділу в масках 24 листопада 2012 року ;
- в недопущенні адвоката Петренко Ірини Леонідівни до ОСОБА_1 09 січня 2013 року;
- в порушенні ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме через невідповідність побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам;
- у відмові ОСОБА_1 надати в камеру утримання стіл зі стільцем для роботи з документами;
- в порушенні ч.1 ст.107, ч.5 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме в порушенні права ОСОБА_1 на телефонні розмови, зокрема, шляхом відмови в можливості зателефонувати хворій матері;
- в установленні над прогулянковими двориками № 1, № 2, № 3 сектора максимального рівня безпеки Київського слідчого ізолятора, де утримувався ОСОБА_1 , облаштування для приглушення сигналів мобільного зв`язку;
- в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Київського слідчого ізолятора;
- у фальсифікації протоколів стосовно застосування до ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки;
- в застосуванні до ОСОБА_1 під надуманими приводами дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження.
4. Визнати незаконним і скасувати рішення Київського слідчого ізолятора щодо взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік як схильного до протиправних дій та втечі.
5. Визнати незаконним і скасувати рішення Київського слідчого ізолятора щодо взяття ОСОБА_1 на спеціальний облік як схильного до суїциду.
6. Визнати протиправним і скасувати стягнення, накладені на ОСОБА_1 у період його перебування в Київському слідчому ізоляторі.
Стосовно Бердичівської виправної колонії № 70:
7. Визнати протиправними і упередженими дії Бердичівської виправної колонії № 70 стосовно ОСОБА_1 , що полягають:
- у порушенні абз.4 ч.1 ст.8 Кримінально-виправного кодексу України, а саме, в обмеженні прав ОСОБА_1 на звернення з проханнями і скаргами до адміністрації установи;
- у порушенні ст.9 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а саме в обмеженні права ОСОБА_1 сповідувати і практикувати будь-яку релігію;
- у переведенні ОСОБА_1 щотижня в обов`язковому порядку з однієї камери до іншої;
- в обмеженні права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя;
- в порушенні ч.3 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України шляхом обмеження надання ОСОБА_1 побачень з адвокатом Зайцевою М.О. ;
- у недопуску адвоката Зайцевої М.О. до ОСОБА_1 під час застосування до нього дисциплінарних стягнень;
- у порушенні ч.5 ст.110 Кримінально-виправного кодексу України шляхом обмеження права ОСОБА_1 на телефонні розмови;
- у порушенні ст.115 Кримінально-виправного кодексу України у зв`язку з невідповідністю побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним вимогам;
- у порушенні абз.3 ч.1 ст.8 Кримінально-виправного кодексу України, а саме права ОСОБА_1 на гуманне відношення до нього та повагу його гідності;
- в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Бердичівської виправної колонії № 70;
- у порушенні права ОСОБА_1 на отримання належної медичної допомоги та лікування.
8. Визнати протиправними і скасувати стягнення, накладені на ОСОБА_1 в період відбування покарання в Бердичівській виправній колонії № 70.
9. Визнати протиправною і скасувати постанову начальника Бердичівської виправної колонії № 70 від 01 вересня 2013 року про розміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в карцер строком на 15 діб.
10. Визнати протиправною і скасувати постанову начальника Бердичівської виправної колонії № 70 від 27 вересня 2013 року про переведення ОСОБА_1 13 вересня 2013 року в одиночну камеру строком на три місяці.
Стосовно управління Державної пенітенціарної служби
11. Визнати протиправними дії управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області стосовно ОСОБА_1 , що полягають у відмові забезпечити йому в камері утримання в Київському слідчому ізоляторі стола зі стільцем для роботи з документами.
12. Визнати протиправною і скасувати вказівку першого заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області Шейкіна І.В. від 13 листопада 2012 року № 10-5156 стосовно ОСОБА_1 .
13. Визнати протиправною і скасувати вказівку заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області від 28 жовтня 2013 року № 10-5166 стосовно ОСОБА_1 .
14. Визнати протиправними дії управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області стосовно ОСОБА_1 .
15. Визнати протиправними дії управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Бердичівської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області № 70 стосовно ОСОБА_1 .
Стосовно Державної пенітенціарної служби України:
16. Визнати протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України, що полягає у відсутності будь-якого реагування на порушення і беззаконня стосовно ОСОБА_1 .
17. Визнати протиправними дії Державної пенітенціарної служби України, які полягають у приховуванні незаконних дій Вінницької установи виконання покарань № 1, Київського слідчого ізолятора, Бердичівської виправної колонії № 70, управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області стосовно ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (стаття 99 КАС України в редакції на момент звернення до суду з позовом) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів наголошує, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Разом з тим, поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. Тобто, строк повинен бути пропущений виключно з поважних причин.
Колегія суддів зауважує, що момент порушеного права ставиться в залежність від того, коли саме особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи, у Вінницькій установі виконання покарань № 1 ОСОБА_1 перебував з 28 березня 2011 року по 13 жовтня 2011 року.
Вимоги позивача до Вінницької установи виконання покарань № 1 не містять жодної дати вчинення відповідачем оскаржуваних дій стосовно нього. Однак, враховуючи період перебування позивача у цій установі, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що оскаржувані дії мали місце у період з 28 березня 2011 року по 13 жовтня 2011 року.
Відтак, граничним строком для звернення позивача до суду з позовом щодо оскарження дій, вчинених стосовно нього Вінницькою установою виконання покарань №1 у період з 28 березня 2011 року по 13 жовтня 2011 року, є 14 квітня 2012 року, тоді як до суду позивач звернувся лише 02 лютого 2014 року.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач знав про порушення своїх прав оскаржуваними діями Вінницької установи виконання покарань № 1в період з 28 березня 2011 року по 13 жовтня 2011 року, оскільки як сам безпосередньо так і через адвокатів, що надавали йому правову допомогу, неодноразово оскаржував ці дії в адміністративному порядку як до начальника Вінницької установи виконання покарань, так і до органів Державної пенітенціарної служби України.
Зокрема, з копій листа адвоката позивача Усенка І.В. від 18 квітня 2011 року, адресованого начальнику Вінницької установи виконання покарань № 1 (а.с.29 т.1), та листа Вінницької установи виконання покарань № 1 від 04 травня 2011 року № 12/3763, адресованого адвокату Усенку І.В. (а.с.30 т.1), вбачається оскарження названим адвокатом неналежних умов утримання ОСОБА_1 в камері у зв`язку з його утриманням з іншими особами всупереч вимогам абзаців 5 та 10 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», в одиночній камері всупереч вимогам ч.ст.8 цього ж Закону, а також у зв`язку з незадовільними санітарно-гігієнічними умовами в камері.
З листа управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області від 29 червня 2011 року № 2/А-477 (а.с.32 т.1), адресованого адвокату ОСОБА_1 Алояну О.Ш. , вбачається оскарження останнім неналежних умов утримання позивача в камері та безпідставно накладених на нього дисциплінарних стягнень.
З довідки про заохочення і стягнення засудженого ОСОБА_1 (а.с.35-37 т.2) під час перебування у Вінницькій установі виконання покарань № 1 вбачається застосування до нього 5 дисциплінарних стягнень, які погашено в установленому порядку, а саме:
- догана за зберігання заборонених предметів, накладена постановою начальника від 04 квітня 2011 року № 92 (а.с.12 т.4), яку оголошено позивачу 04 квітня 2011 року, від підпису про що він відмовився;
- догана за перешкоджання переміщення ув`язненого до камери, накладена постановою начальника від 13 травня 2011 року № 124 (а.с.22 т.4 ), яку оголошено позивачу 13 травня 2011 року, від підпису про що він відмовився;
- поміщення в карцер на 10 діб за зберігання заборонених предметів відповідно до постанови начальника від 02 червня 2011 року № 51, (а.с.35 т.4), яку оголошено 02 червня 2011 року, про що свідчить підпис позивача в постанові;
- поміщення в карцер на 10 діб за зберігання заборонених предметів відповідно до постанови начальника від 20 липня 2011 року № 59 (а.с.44 т.4), яку оголошено позивачу 20 липня 2011 року, від підпису про що він відмовився;
- поміщення в карцер на 7 діб за зберігання заборонених предметів відповідно до постанови начальника від 12 вересня 2011 року № 1, (а.с.58 т.4), з якою позивача ознайомлено 12 вересня 2011 року, про що свідчить його підпис в постанові.
З наведеного вбачається, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами до Вінницької установи виконання покарань № 1 майже через 2 роки після сплину встановленого законом строку, що є зловживанням своїми правами.
Щодо позовних вимог до Київського слідчого ізолятора, то, зокрема, позивач просить визнати протиправними дії Київського слідчого ізолятора щодо його розміщення на спеціальний пост Київського слідчого ізолятора в період з 08 листопада 2012 року по 21 квітня 2013 року.
За загальним правилом звернення позивача до суду з вказаною вимогою мало відбутись протягом шести місяців від часу вчинення оскаржуваної дії, а саме у період з 22 квітня 2013 року до 22 жовтня 2013 року, проте, до суду позивач звернувся поза межами установленого законом строку.
Також підлягає залишенню без розгляду позовна вимога про визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора щодо переміщення ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора в супроводженні закріплених працівників Київського слідчого ізолятора, двох співробітників спеціального підрозділу в масках і кінолога зі службовою собакою у період з 13 жовтня 2011 року по 13 червня 2013 року, оскільки оскаржити зазначені дії позивач повинен був у період з 14 червня 2013 року по 14 грудня 2013 року.
Поза межами встановленого шестимісячного строку (з 25 листопада 2012 року по 25 травня 2013 року) відбулось також звернення позивача до суду з вимогою про визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора щодо його побиття 24 листопада 2012 року співробітниками спеціального підрозділу в масках.
Недотримано позивачем граничного строку звернення до суду і щодо оскарження протиправних дій Київського слідчого ізолятора про недопущення до нього 09 січня 2013 року адвоката Петренко І.Л., оскільки звернення з цією вимогою повинно було відбутись не пізніше 10 липня 2013 року.
Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора щодо фальсифікації протоколів про застосування до нього дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки, застосування під надуманими приводами цих стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження, а також оскарження дисциплінарних стягнень, накладених на ОСОБА_1 протягом його перебування в Київському слідчому ізоляторі.
Згідно довідки про заохочення і стягнення засудженого (а.с.35-37 т.2) протягом перебування в Київському слідчому ізоляторі на ОСОБА_1 накладено 13 дисциплінарних стягнень, а саме:
1) поміщення в карцер на 7 діб з 07 грудня 2011 року по 14 грудня 2011 року за невиконання законних вимог представників адміністрації відповідно до постанови начальника від 07 грудня 2011 року № 257/359 (а.с.73 т.4), яку йому оголошено 07 грудня 2011 року, від підпису про що він відмовився, що підтверджується актом (а.с.77 т.4);
2) поміщення в карцер на 10 діб з 30 грудня 2011 року по 09 січня 2012 року за зберігання заборонених предметів відповідно до постанови начальника від 30 грудня 2011 року № 324, (а с.76 т.4), з якою його ознайомлено 30 грудня 2011 року, від підпису про що відмовився, що підтверджується актом (а.с.30 т.4);
3) поміщення в карцер на 2 доби з 12 березня 2012 року по 14 березня 2012 року за невиконання законних вимог представників адміністрації відповідно до постанови начальника від 12 березня 2012 року (а.с.82 т.4), з якою його ознайомлено 12 березня 2012 року, від підпису про що відмовився, що підтверджується актом (а.с.85 т.4);
4) поміщення в карцер на 4 доби з 22 березня 2012 року по 26 березня 2012 року за невиконання законних вимог представників адміністрації відповідно до постанови начальника від 22 березня 2012 року № 644/228);
5) поміщення в карцер на 3 доби з 27 березня 2012 року по 30 березня 2012 року за невиконання законних вимог представників адміністрації відповідно до постанови начальника від 27 березня 2012 року № 243 (а.с.92 т.4), з якою ознайомлений 27.03.20 березня 2012 року 12, що підтверджується підписом в постанові;
6) догана за зберігання заборонених предметів відповідно до наказу начальника від 13 квітня 2012 року № 43 (а.с.97 т.4), з яким позивач ознайомлений, що підтверджується його підписом в наказі;
7) догана за перешкоджання у проведенні обшуку відповідно до наказу начальника від 19 червня 2012 року № 75 (а.с.106 т.4), від ознайомлення з яким позивач відмовився, що підтверджується актом від 19 червня 2012 року;
8) поміщення в карцер на 8 діб з 19 вересня 2012 року по 27 вересня 2012 року за зберігання заборонених предметів відповідно до постанови начальника від 19 вересня 2012 року № 1533 (а.с.118 т.4), з яким ознайомлений;
9) догана за образу адміністрації відповідно до наказу начальника від 20 вересня 2012 року № 117 (а.с.112 т.4), з яким ознайомлений;
10) догана за зберігання заборонених предметів відповідно до наказу начальника від 19 листопада 2012 року № 144 (а.с.124 т.4), від ознайомлення з яким відмовився, що підтверджується актом від 19 листопада 2012 року (а.с.132 т.4);
11) догана за зберігання заборонених предметів відповідно до наказу начальника від 28 листопада 2012 року № 148 (а.с.133 т.4), від ознайомлення з яким відмовився, що підтверджується актом (а.с.145 т.4);
12) поміщення в карцер на 5 діб за образу адміністрації відповідно до постанови начальника від 14 грудня 2012 року № 1716 (а.с.148 т.4),
13) догана за зберігання заборонених предметів відповідно до постанови начальника від 06 листопада 2013 року № 1026).
Таким чином, дисциплінарні стягнення, зазначені в позиціях 1 - 12, накладались на позивача у період з 07 грудня 2011 року по 14 грудня 2012 року, шестимісячний строк оскарження яких вже сплинув на день звернення позивача до суду з даним позовом. Зокрема, стосовно останнього дисциплінарного стягнення, накладеного постановою начальника Київського слідчого ізолятора від 14 грудня 2012 року цей строк сплинув 15 червня 2013 року.
Відтак, звернення ОСОБА_1 до суду 02 лютого 2014 року з вимогами про визнання протиправними накладених на нього Київським слідчим ізолятором дисциплінарних стягнень, зазначених в позиціях 1-12, а також протиправних дій Київського слідчого ізолятора стосовно фальсифікації протоколів про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки, застосування під надуманими приводами цих стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження, відбулося поза межами встановленого законом граничного строку, що є підставою для залишення цих вимог без розгляду.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, всі дисциплінарні стягнення позивачу оголошувались та всі вони є погашеними, тому він не міг не знати про їх застосування до нього, а отже з моменту їх застосування знав про порушення своїх прав такими діями та рішеннями Київського слідчого ізолятора.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що адвокат ОСОБА_1 Димов Д.Ф. у відповідь на його звернення до Київського слідчого ізолятора разом із листом від 23 січня 2012 року № Д-24 (а.с.35т1) отримав копії постанов про накладення дисциплінарних стягнень на ув`язненого ОСОБА_1 , а саме: постанови начальника Київського слідчого ізолятора від 07 грудня 2011 року № 257/359 та від 30 грудня 2011 року № 324, тому мав можливість в інтересах позивача своєчасно їх оскаржити.
Серед позовних вимог ОСОБА_1 є вимога про визнання протиправними і скасування стягнень, накладених на нього в період відбування покарання в Бердичівської виправної колонії № 70.
З листів Державної пенітенціарної служби України від 15 січня 2014 року № 8/1-256-4/П-5557 (а.с.39-40 т.3) та № 8/1-257-14/3-5556, адресованих адвокату позивача Зайцевій М.О. (а.с.90- 94 т.1), а також з довідки Бердичівської виправної колонії № 70 про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_1 (а.с.74-75 т.2) вбачається, що за час перебування в Бердичівській виправній колонії № 70 засуджений ОСОБА_1 допустив кілька порушень встановленого режиму утримання:
1) нетактовна поведінка по відношенню до молодших інспекторів, у зв`язку з чим постановою начальника від 18 червня 2013 року (а.с.159 т.4) йому оголошено догану, зі змістом якої він ознайомлений;
2) порушення розпорядку дня, у зв`язку з чим постановою першого заступника установи від 21 червня 2013 року (а.с.165 т.4) йому оголошено догану, зі змістом якої він ознайомлений;
3) нетактовна поведінка по відношенню до молодших інспекторів, у зв`язку з чим постановою начальника від 16 липня 2013 року (а.с.171 т.4) йому оголошено догану, від ознайомлення зі змістом якої він відмовився;
4) нетактовна поведінка по відношенню до молодших інспекторів, у зв`язку з чим постановою начальника колонії від 19 липня 2013 року (а.с.177 т.4) йому оголошено догану, від ознайомлення з якою відмовився.
Також позивач просив визнати протиправною і скасувати вказівку першого заступника начальника Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області Шейкіна І.В. від 13 листопада 2012 року № 10-5156 в частині, що стосується ОСОБА_1 .
За позицією сторони позивача, протягом періоду перебування позивача в Київському слідчому ізоляторі він неодноразово звертався з численними скаргами на його дії до органів прокуратури, управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини тощо, щоразу розраховуючи на те, що в такий спосіб захистить свої порушені права. Однак, це не дало жодного результату.
Вказані обставини свідчать про те, що позивач знав про порушення оскаржуваними діями Київського слідчого ізолятора своїх прав. При цьому звернення його зі скаргами в адміністративному порядку не позбавляло його права звернутися з позовом на ці дії до суду в межах строку, встановленого законом.
Представник позивача не заперечував пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом до Вінницької УВП № 1, обґрунтовуючи при цьому поважність причин пропуску цього строку відсутністю у позивача юридичної освіти, незнання законів України, посиланням на те, що позивач є іноземцем, який перебуває на території чужої для нього країни з іншою системою права та укладом життя, а також про те, що всі його думки в той час були спрямовані на доведення невинуватості у пред`явленому обвинуваченні щодо скоєння важкого злочину. 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про попереднє ув`язнення» особи, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Зокрема, згідно ч.6 статті 13 цього Закону скарги, заяви і листи з питань, не пов`язаних з провадженням у справі, розглядаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення або надсилаються за належністю в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення, поміж іншого, може застосовувати такі заходи стягнення як догану, а до злісних порушників режиму, взятих під варту, - догану. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.
Матеріалами справи підтверджується, що всі застосовані до позивача дисциплінарні стягнення є погашеними, тому він не міг не знати про їх застосування до нього. Тобто, з моменту застосування до позивача дисциплінарних стягнень, він знав про порушення своїх прав цими стягненнями та мав можливість звернутися за їх захистом.
Відповідно до ч.1 статті 9 Закону України «Про попереднє ув`язнення» особи, взяті під варту, мають право на захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або взяття під варту, а також на повідомлення під час взяття під варту підстав та мотивів взяття під варту, оскаржувати їх у суді, отримати в друкованому вигляді роз`яснення положень статей 28, 29, 55, 56, 59, 62 та 63 Конституції України, цієї статті та інших прав затриманих або взятих під варту, встановлених законом, у тому числі права здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (взяття під варту) особи, права відмовитися від надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника.
Як вірно зазначено в оскаржуваній ухвалі, у період перебування у Вінницькій УВП № 1 позивач користувався правовою допомогою адвокатів, які в його інтересах неодноразово оскаржували згаданої установи в адміністративному порядку.
Оскарження дій Вінницької УВП № 1 в адміністративному порядку жодним чином не перешкоджало позивачу як безпосередньо так і за допомогою адвокатів оскаржити такі дії в судовому порядку.
Зокрема, відповідно положень статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Положення КАС України жодним чином не обмежували позивача у праві звернутись до адміністративного суду з відповідним позовом, використовуючи встановлений законодавством України порядок оскарження рішень суб`єктів владних повноважень.
Отже, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом не є тими причинами, які об`єктивно перешкоджали звернутись позивачу до адміністративного суду з позовом, а у даній справі відсутні будь-які докази, які б підтверджували неможливість позивача протягом двох років оскаржити дії та рішення відповідачів.
У свою чергу, байдужість до своїх прав та інтересів не підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду.
З огляду на наведене, доводи позивача не підтверджують обставин неможливості вчасного подання позовної заяви, не є обставинами непереборної сили, не свідчать про наявність об`єктивних причин, які істотно перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду, а тому оцінюються судом критично.
Слід зазначити, що ЄСПЛ у рішенні від 18 листопада 2010 року по справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року по справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
Тобто, застосування судами наслідків пропуску строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Згідно п.8 ч.1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу. 
Частиною 3 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність залишення без розгляду позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.
Отже при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 312, 315, 316, 321, 325, 328  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст рішення виготовлено 13 липня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Г.В. Земляна
                                                                                                    
          Є.І. Мєзєнцев