Номер провадження: 22-ц/813/2974/21 
Номер справи місцевого суду: 947/12966/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (місцезнаходження: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8) до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, -

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
21 травня 2020 року МТСБУ звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 24.03.2016 року о 11 годині 40 хвилин, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Chery A21 Elara» д/н НОМЕР_1 , на підставі довіреності ВТМ №781374, в м. Одесі по вул. Ак. Вільямса 50А, під час руху заднім ходом не звернувся до сторонньої особи, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 , який відштовхнуло на автомобіль «Subaru Legacy» д/н НОМЕР_3 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі № 520/7058/16-п визнано ОСОБА_1 винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАПУкраїни. Провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ст. 124 КпАП України закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України.
З наданих до суду доказів вбачається, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 , який належав на праві власності ОСОБА_2 , яким в свою чергу цивільно-правову відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, було застраховано в порядку обов`язкового страхування в ПрАТ «АХА Страхування» на підставі Полісу АЕ/4910583, який діяв станом на час 24.03.2016 року.
Відповідно до витягу з МТСБУ, станом на день дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, ОСОБА_1 не було застраховано цивільно-правову відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, перед третіми особами.
Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 24.03.2016 року ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит», вартість матеріального збитку, заподіяного власнику ОСОБА_2 після аварійного пошкодження марки «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 , станом на 24.03.2016 року, дорівнює 15068,47 грн.
У відповідності до ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогампункту 1.7статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Оскільки, ОСОБА_1 не було застраховано свою цивільно-правову відповідальність, 14.03.2017 року ОСОБА_2 , звернувся до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування, на підставі чого МТСБУ 06.06.2017 року винесено Наказ № 4864, яким визначену суму страхового відшкодування, що підлягає виплаті ОСОБА_2 , як власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 24.03.2016 року, у розмірі 15068,47 грн., яку зобов`язано фінансовому управлінню сплатити на рахунок ОСОБА_2 
МТСБУ 09.06.2017 року здійснив виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 15068,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4864рв від 09.06.2017 року.
У відповідності до п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, що спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
При викладених обставинах, здійсненому страховому відшкодуванню, МТСБУ з посиланням на п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, звернулось до суду з цим позовом до відповідача, як винної особи у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 21.05.2020 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України було відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у відповідності до положень п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов лише до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Отже, МТСБУ звертаючись до суду з регресним позовом про сплату страхового відшкодування, повинно було довести, що відповідач до якого заявлені вимоги визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді. 
МТСБУ на підтвердження того, що ОСОБА_1 винний у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 24.03.2016 року, посилається на постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п, що слугувала підставою для прийняття МТСБУ рішення про виплату вищевказаного страхового відшкодування. Проте, як встановлено судом першої інстанції, надана до суду копія постанови Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п не містить інформації про набрання нею законної сили.
Натомість, як вбачається, 04.07.2018 року Апеляційним судом Одеської області було ухвалено постанову, якою постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п скасовано, а провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП.
В мотивувальній частині, Апеляційний суд по справі №520/7058/16-п дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП повинна презюмувати невинність особи в його вчиненні, у зв`язку з тим, що вина не є предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку.
Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції був позбавлений можливості дійти висновку про наявність вини ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 24.03.2016 року.
Таким чином, рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні спірної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, відсутня, не доведена, а відтак МТСБУ за неналежних обставин було здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 , за наслідком чого суд дійшов до висновку, що у позивача МТСБУ не виникло права на подання регресного позову до ОСОБА_1 на відшкодування виплаченого страхового відшкодування у розмірі 15068,47 грн., а відтак у задоволенні позову МТСБУ слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
19 листопада 2020 року представником Моторного (транспортного) страхового бюро України Панасюк Олегом Миколайовичем було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року, відповідно до якої позивач просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення було допущено неповне з`ясування обставин справи та дане рішення було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, в силу чого Апелянт вважає його необгрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону. 
Апелянт вказує, що судом першої інстанції проігноровано та до уваги не прийнято невідповідність у датах рішення Київського районного суду м. Одеси, яким ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення і даті рішення, яке скасовано постановою апеляційного суду Одеської області від 04.07.2018 року.
Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не було враховано того, що непритягнення ОСОБА_1 до адміністратвиної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.
Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції неправомірно було відмовлено в клопотаннях апелянта про витребування доказів, а саме, копії висновку траснпортно-трасологічної експертизи із Одеського НДІСЕ та в клопотанні апелянта про залучення до участі у справі третьої особи, а саме, ОСОБА_2 .
Представником ОСОБА_1 було подано заперечення, відповідно до якого було зазначено, що відповідно до ст. 993 Цивільного Кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Враховуючи, що ОСОБА_1 не визнаний жодним рішенням суду винним у вчиненні ДТП, ОСОБА_1 не є особою, відповідальною за завдані збитки громадянину ОСОБА_2 . У МТСБУ не було обов`язку здійснювати будь-які виплати на користь ОСОБА_2 , ним це було зроблено виключно на свій власний розсуд за своїм рішенням, а відтак МТСБУ не отримав жодного права на регрес з боку ОСОБА_1 , вина якого відсутня у вчиненому ДТП.

Заперечення інших учасників справи
08.02.2021 року представником ОСОБА_1 - адвоката Слюсар Олегом Володимировичем подано відзив на апеляційну скаргу.
Представником ОСОБА_1 зазначає, що з апеляційною скаргою не погоджується, вважає її необгрунтованою, та також, що не підлягає задоволенню. Просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
11.12.2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито провадження за апеляційною скаргою представника Моторного (транспортного) страхового бюро України Панасюка Олега Миколайовича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Провадження по вказаній цивільній справі було відкрито та справу призначено до розгляду, в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного розгляду, без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.06.2021 року справу було призначено до розгляду.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
24.03.2016 року о 11 годині 40 хвилин, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Chery A21 Elara» д/н НОМЕР_1 , на підставі довіреності ВТМ №781374, в м. Одесі по вул. Ак. Вільямса 50А, під час руху заднім ходом не звернувся до сторонньої особи, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 , який відштовхнуло на автомобіль «Subaru Legacy» д/н НОМЕР_3 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п визнано ОСОБА_1 , винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАПУкраїни. Провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 , за ст. 124 КпАП України закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України.
З наданих до суду доказів вбачається, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб марки «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 , який належав на праві власності ОСОБА_2 , яким в свою чергу цивільно-правову відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, було застраховано в порядку обов`язкового страхування в ПрАТ «АХА Страхування» на підставі Полісу АЕ/4910583, який діяв станом на час 24.03.2016 року.
Відповідно до витягу з МТСБУ, станом на день дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, ОСОБА_1 не було застраховано цивільно-правову відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, перед третіми особами.
Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 24.03.2016 року ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит», вартість матеріального збитку, заподіяного власнику ОСОБА_2 після аварійного пошкодження марки «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 , станом на 24.03.2016 року, дорівнює 15068,47 грн.
Оскільки, ОСОБА_3 не було застраховано свою цивільно-правову відповідальність, 14.03.2017 року ОСОБА_2 , звернувся до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування, на підставі якої МТСБУ 06.06.2017 року постановлено Наказ №4864, яким визначену суму страхового відшкодування, що підлягає виплаті ОСОБА_2 , як власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце 24.03.2016 року, у розмірі 15068,47 грн., яку зобов`язано фінансовому управлінню сплатити на рахунок ОСОБА_2 .
Як вбачається, МТСБУ 09.06.2017 року здійснив виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 15068,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4864рв від 09.06.2017 року.
У відповідності до п.п. 38.2.1 п.38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
З матеріалів справи вбачається, що 04.07.2018 року Апеляційним судом Одеської області було ухвалено постанову, якою постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п скасовано, а провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП.
В мотивувальній частині, Апеляційний суд по справі №520/7058/16-п дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП повинна презюмувати невинність особи в його вчиненні, у зв`язку з тим, що вина не є предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Зазначеним вимогам судове рішення Київського районного суду м. Одеси відповідає в повній мірі.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні спірної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року, відсутня, не доведена, а відтак МТСБУ за неналежних обставин було здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 , за наслідком чого суд дійшов до висновку, що у позивача МТСБУ не виникло права на подання регресного позову до ОСОБА_1 на відшкодування виплаченого страхового відшкодування у розмірі 15068,47 грн.
Колегія повністю погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно дост.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна жито, здоров`ю га майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди.
Стаття 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відшкодовується шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.
Згідност.41 п.41.1 п.п. «а» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно - правову відповідальність.
Статтею 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
МТСБУ на підтвердження того, що ОСОБА_1 винний у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 24.03.2016 року, посилається на постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі № 520/7058/16-п, яка слугувала підставою для прийняття МТСБУ рішення про виплату вищевказаного страхового відшкодування.
Натомість, як встановлено судом, надана до суду копія постанови Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі № 520/7058/16-п не містить інформації про набрання нею законної сили.
04.07.2018 року Апеляційним судом Одеської області було ухвалено постанову, якою постанову Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2016 року по справі №520/7058/16-п скасовано, а провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП.
В мотивувальній частині, Апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП повинна презюмувати невинність особи в його вчиненні, у зв`язку з тим, що вина не є предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку.
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, суд позбавлений можливості дійти висновку про наявність вини ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.03.2016 року.
Зі змісту ст. 62 Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вина це обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.12.2010 року по справі №23-рп/2010, дійшов висновку, що Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України) (254к/96-ВР). Конституція України (254к/96-ВР) визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України (254к/96-ВР), не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22) (254к/96-ВР); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24) (254к/96-ВР); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61) (254к/96-ВР); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) (254к/96-ВР); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (254к/96-ВР) (частина перша статті 64).
Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України (254к/96-ВР) має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (254к/96-ВР).
Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) (v005p710-05). Принцип правової визначеності означає, що"обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010) (v017p710-10). Наведені конституційні засади враховуються Конституційним Судом України у процесі перевірки на відповідність Конституції України (254к/96-ВР) положень статті 14-1 (80731-10), частини шостої статті 258 Кодексу ( 80732-10 ).
Отже, безпідставне визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення, може порушити її Конституційні права, які навпаки захищаються державою.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі`під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, апелянтом не було надано жодного доказу, що ОСОБА_1 є особою, яка визнана винною у дорожньо-транспортній пригоді, а отже є належним відповідачем по регресному позові про сплату страхового відшкодування.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Питання щодо встановленння вини ОСОБА_1 позивем не ставиться, жодних доказів щодо її підтвердження також не надано як суду першої так і апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст.374,375,382,383,384 ЦПК України, суд,        

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Моторного (транспортного) страхового бюро України Панасюка Олега Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регрессу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                          С.О. Погорєлова
О. М. Таварткіладзе