Справа № 464/5819/19                                Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/3826/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар – Юзефович Ю.І.,
з участю представника позивачки адвоката Новінської Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 листопада 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Дулебка Н.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки у спільній сумісній власності та вселення у квартиру, -

в с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про виділ частки в розмірі 1/2 у спільній сумісній власності, а саме, у квартирі АДРЕСА_1 та вселення у таку квартиру. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що їй та відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить вищевказана квартира, однак останній не визнає її права на частку у такій, відповідно і права користування майном. У травні 2019 року намагалась потрапити у квартиру, проте дверей їй не відчинили, ключів від житла у неї немає, у зв`язку з чим була змушена звернутись до поліції. В телефонній розмові з працівниками поліції відповідач зобов`язався вирішити конфлікт шляхом надання ключів від вхідних дверей квартири, проте цього не зробив, а тому доступу до квартири вона не має. Крім цього, вказала, що відповідач надав квартиру без її згоди в оренду.
       Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 листопада 2020 року позов задоволено. 
       Визначено, що частка ОСОБА_2 у майні – квартирі АДРЕСА_1 , яка на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.01.2010 року належить на праві спільної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , становить 1/2 частину від усієї квартири.
       Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у розмірі 1536 гривень 80 копійок.
       Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку. 
       Вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.
       В обґрунтування вимог покликається на те, що позовна заява містила вимогу про виділ у власність Ѕ частки у квартирі, а не визначення розміру частки позивачки в спільній сумісній власності. 
       Зазначає, що у придбання спірної квартири він вклав набагато більше ніж позивачка, ремонт здійснював власними силами, а тому вважає, що частка співвласника може бути збільшена, з урахуванням обставин справи. Відповідач у вказаній квартирі не зареєстрована, ніколи там не проживала. ОСОБА_2 проживає та зареєстрована в подарованій ним дітям ОСОБА_4 квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, у її власності знаходиться квартира АДРЕСА_3 . Тому у позовній заяві ОСОБА_2 навмисно ввела суд в оману вказавши, що у неї немає іншого житла. 
       Вказує на те, що між ними існують неприязні стосунки і спільне проживання в однокімнатній квартирі житловою площею 18,5 кв.м. є неможливим. 
       Звертає увагу на те, що протягом 11 років (з моменту здачі об`єкта в експлуатація та оформлення права власності) поки квартира не була придатна для проживання, позивачка не висувала вимог про поділ квартири та її вселення у таку. 
       Таким чином, суд першої інстанції, ухваливши рішення про вселення позивачки у спірну квартиру, не розв`язав спір, а лише його посилив, вивівши на новий рівень. 
       Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 листопада 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні ОСОБА_2 відмовити.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Відповідач ОСОБА_1 та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судові засідання суду апеляційної інстанції двічі не з`явилися. Відповідач двічі подавав клопотання про відкладення розгляду справи. Зважаючи на тривале перебуванні справи на розглядів суді ( з жовтня 2019 року - в суді першої інстанції та з грудня 2020 року – в суді апеляційної інстанції), неодноразове заявлення відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи: у зв`язку хворобою та неможливістю прибути в судове засідання призначене на 13 травня 2021 року ( т. 2 а.с. 24) та на 15 липня 2021 року ( т. 2 а.с.33) колегія суддів доходить висновку про те, що оскільки, відповідач висловив свої доводи і міркування у відзиві на позовну заяву, апеляційній скарзі, рішення про обов`язкову явку учасників справи для надання пояснень у справі не приймалось, а за приписами ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду, з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема і розумних строків розгляду справи судом, можливим є розгляд даної справи у відсутності відповідача та його представника.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 27 січня 2010 року № С-03714, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політки Львівської міської ради, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5958803 від 10.07.2013 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Загальна площа квартири 46,3 кв.м (житлова – 18, 5 кв.м), квартира складається з 1-ї житлової кімнати та кухні.
Також встановлено, що шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 23 червня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Залізничним відділом РАЦС Львівського МУЮ у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
Враховуючи час розірвання шлюбу ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також час укладення договору пайової участі (28 вересня 2007 року) та час оформлення права власності на квартиру (27 січня 2010 року), колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 , на підставі статей 317, 368, 370, 372, 391 ЦК України просила:
-ухвалити рішення, яким виділити позивачці у власність Ѕ частки у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 46,3 кв.м;
-вселити позивачку у квартиру АДРЕСА_1 .
У визначений процесуальним законом строк (до закінчення підготовчого засідання) позивачка предмет або підставу позову не змінювала.
Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За приписами статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Згідно із зазначеною правовою нормою виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Частиною другою статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Установивши, що позивачка фактично просила здійснити підтвердження розміру її частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, оскільки такий не визнається відповідачем, який вважає, що розмір цих часток не є рівним, а квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, з огляду на те, що така є однокімнатна, з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належну їм частку, окрім цього згоди на отримання компенсації своєї частки позивачка не надавала, а вимог про поділ майна (квартири) на підставі положень статті 372 ЦК України, окрім її цитування в тексті позовної заяви, не заявляла, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість задоволення цієї позовної вимоги у спосіб, який наведено ним у рішенні, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України, за обставин цієї цивільної справи є належним та ефективним.
Доводи апеляційної скарги про те, що позовних вимог, які задоволенні судом першої інстанції позивачка не заявляла, повністю спростовуються матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів виходить також з того, що частки сторін у спірній квартирі є рівними, адже жодних вимог сторонами про зміну розміру їх часток, не заявлено. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що у придбання спірної квартири відповідач вклав набагато більше ніж позивачка, ремонт здійснював власними силами, а тому вважає, що частка співвласника може бути збільшена, з урахуванням обставин справи.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).
Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення.
Встановивши, що відповідачем чиняться перешкоди ОСОБА_2 у користування спірною квартирою, співвласником якої вона є, суди першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про усунення таких перешкод шляхом вселення позивачки у спірне житло.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту чинення відповідачем перешкод позивачці у користуванні квартирою є неприйнятними, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Не спростовують вірних висновків суду у цій частині і доводи скарги про те, що позивачка не зареєстрована у спірній квартирі та має на праві власності інше житло, адже такі не випливають на можливість нею реалізовувати своє право користування майном, співвласником якого вона є.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми. 
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегіясуддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 листопада 2020 року - залишити без змін з врахуванням мотивів цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складений 22 липня 2021 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.