П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/586/21 

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Салюк П.І.   
Суддя-доповідач -  Матохнюк Д.Б. 

07 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Шидловського В.Б. , 

за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В., 
позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, 
В С Т А Н О В И В :
у січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому (ТУ ДБР у м. Хмельницькому) в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР у м. Хмельницькому за підписом директора ОСОБА_2 від 22 грудня 2020 року №143/ос (зі змінами, внесеними наказом від 28 грудня 2020 року №152/ос) "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити позивача на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому або рівнозначній посаді Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому;
- стягнути з ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29 грудня 2020 року до моменту фактичного поновлення на посаді;
- звернути до негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому №143-о/с від 22 грудня 2020 року (зі змінами внесеними наказом від 28 грудня 2020 року №152-о/с).
Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача сектором матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому або на рівнозначній посаді у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому.
Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2020 року по 09 березня 2021 року в сумі 95330 (дев`яносто п`ять тисяч триста тридцять) грн. 48 коп.
Допущено до негайного виконання поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на  її думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 жовтня 2018 року наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому №05-о/с, ОСОБА_1 призначена на посаду головного спеціаліста Сектору матеріально-технічного забезпечення як така, що пройшла за конкурсом, з випробувальним терміном 6 місяців.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому від 16 квітня 2019 року №19-о/с позивача призначено на посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення та наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому від 16 квітня 2019 року №18-о/с позивачу присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця.
20 листопада 2020 року позивача було ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення, в якому зазначено, що: "У зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року №518 "Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь", від 20 жовтня 2020 року № 200 ДСК "Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому", від 20 жовтня 2020 року №78-о/с "Про попередження працівників" попереджаємо Вас про наступне звільнення з посади завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, яку Ви обіймаєте, що відбудеться не раніше ніж через 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.
Вас буде звільнено на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат".
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому за підписом директора ОСОБА_2 від 22 грудня 2020 року № 143-о/с (зі змінами, внесеними наказом від 28 грудня 2020 року №152-о/с) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Хмельницькому з 28 грудня 2020 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та штатної чисельності і змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, з припиненням державної служби.
Не погоджуючись із вказаним наказом відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись нормами чинного законодавства дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.
Так, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (Закон № 889).
Частиною 1 ст. 1 Закону №889 визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.
Згідно зі ст. 6 Закону №889 посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.
Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
На виконання вимог Закону Кабінетом Міністрів України 18 січня 2017 року прийнято постанову №15 "Питання оплати праці працівників державних органів" (із наступними змінами), відповідно до якої посади державної служби таких керівників структурних підрозділів як керівник самостійного відділу та завідувач самостійного сектору віднесено до однієї підкатегорії, а саме до підкатегопії Б 1.
Так, відповідно до ст. 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.
Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.
Частиною 1 ст. 87 Закону № 889 визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.
Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону №889 у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 41 Закону №889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:
-на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;
- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.
Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Як встановлено судом першої інстанції, наказами Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року №581 "Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань", від 20 жовтня 2020 року № 200 ДСК "Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управлінні державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому", змінено структуру та штатну чисельність територіального управління, що стало підставою для звільнення позивача з 28 грудня 2020 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" з займаної посади з припиненням державної служби.
При цьому, підрозділ матеріально - технічного забезпечення Територіального управлінні державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому не припинив своє існування, його в цілому ліквідовано не було, а було змінено назву і замість сектору матеріально - технічного забезпечення утворено відділ матеріально-технічного забезпечення.
Тобто, замість посади завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Хмельницькому утворено рівнозначну посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, що свідчить про відсутність реального скорочення посади позивача, а зміна назви сектору на відділ матеріально - технічного забезпечення не є скороченням посади державної служби.
За таких обставин, 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення на вакантну посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Хмельницькому, проте листом директора ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 05 січня 2021 року позивачу повідомлено про те, що позивач мала можливість прийняти участь у конкурсі.
Із матеріалів справи встановлено, що за період 2018 - 2019 років ОСОБА_1 , як державним службовцем, двічі пройдено відкритий конкурс на зайняття вакантної посади державної служби в Територіальному управлінні державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому.
Крім того, позивачем у відзиві на апеляційну скаргу зазначено про те, що відповідачем допущено дискримінацію відносно неї, оскільки при аналогічній зміні структури та штатної чисельності та зміні назви сектору на відділ без проведення конкурсу інших осіб переведено на рівнозначні посади, що слугувало підставою для прийняття Сьомим апеляційним адміністративним судом 24.05.2021 року ухвали про витребування письмових доказів.
Так, на виконання ухвали ТУ ДБР у місті Хмельницькому надано пояснення, накази та заяви із змісту яких встановлено про переведення інших осіб на рівнозначні посади без проходження конкурсу, а саме:
-переведено ОСОБА_3 завідувача фінансово-економічного сектору – головного бухгалтера ТУ ДБР у місті Хмельницькому на посаду начальника фінансово-економічного відділу – головного бухгалтера ТУ ДБР у місті Хмельницькому;
- переведено ОСОБА_4 завідувача сектору документального забезпечення ТУ ДБР у місті Хмельницькому на посаду начальника відділу документального забезпечення ТУ ДБР у місті Хмельницькому.
Також, щодо можливості переведення позивача на рівнозначну посаду зазначено про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що ч. 3 ст. 87 Закону №889 доповнено та викладено таким чином: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
При цьому, посилання відповідача на те, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються, оскільки вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, є помилковими.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі №440/1964/20 та від 09.06.2021 року у справі №240/4598/20.
Так, позивач, подаючи 21.12.2020 року заяву про переведення на вакантну посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Хмельницькому, сподівалась на позитивний результат, оскільки заяви інших працівників про переведення на рівнозначні посади відповідачем були задоволенні.
Тобто, в даному випадку відповідачем допущено дискримінацію відносно позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення прав позивача на працю, з чим колегія суддів погоджується, зважаючи на наступне.
Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів, Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 2 Конвенції «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості», яка ратифікована Україною 04 серпня 1961 року, кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.
Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача зі служби, не відповідає вказаним критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.
Крім того, згідно з ст.  235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Так, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (Порядок №100).
Відповідно до абзаців 3, 4 п. 2, п. 8 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.  Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з п. 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Відповідно до абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 виданої ТУ ДБР у м. Хмельницькому  середньоденна заробітна плата позивача складає 1945,52 грн.
Так, час вимушеного прогулу позивача становить 49 робочих днів, а саме з 28 грудня 2020 року по 09 березня 2021 року включно (день ухвалення судом рішення у справі), а сума, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, становить 95330,48 грн.
Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби – у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.
Крім того, у апеляційній скарзі відповідачем не зазначено жодної норми матеріального або процесуального права, яку порушив суд першої інстанції під час розгляду даної справи та обставини або доказу, якому суд першої інстанції не дослідив чи не надав належної оцінки.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   15 липня 2021 року.

Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Боровицький О. А.    Шидловський В.Б.