Справа № 344/4513/17-ц 
Провадження № 22-ц/4808/729/21 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Пацаган В.В.,
з участю:        відповідачки-позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Антоняком Т.М. 10 березня 2021 року, повний текст якого складено 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в:
У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та з урахуванням змінених позовних вимог просив визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат. Позовні вимоги обгрутовано тим, що з 12 січня 2005 року сторони перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2014 року. Під час перебування в шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 вартістю 162 000 грн. Після розлучення позивач з дружиною не можуть дійти згоди щодо поділу зазначеної квартири, а тому просив здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним та відповідачкою право власності по 1/2 частини спірної квартири.
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про скасування державної реєстрації права власності та визнання квартири особистим майном. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач вигнав її разом з неповнолітніми дітьми в січні 2015 року з квартири, яка є її особистим майном, була оформлена на її ім`я та придбана за її особисті кошти від продажу своєї власної квартири, яка була їй подарована батьками. Просила визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру житловою площею 18,7 кв.м., загальною площа 42.90 кв.м., скасувати державну реєстрація права власності на 1/2 частину зазначеної ї квартири за ОСОБА_3 , здійснену Реєстраційною службою Івано-Франківською МУЮ Івано-Франківської області 28.08.2015.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2021 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено. Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнано за сторонами право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 810 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що 10.01.2008 батьки подарували їй квартиру, яка нею продана у вересні 2010 року за 26500 доларів США, що підтверджується витягом з оголошення з газети. Однак, в договорі купівлі-продажу квартири зазначено вартість 26026 грн. На думку апелянта, місцевий суд не взяв до уваги, що вищевказаний договір є удаваним правочином, оскільки така ціна квартири визначалася для договору купівлі-продажу та для офіційної реєстрації. При цьому ринкова вартість квартири на момент продажу складала 26 000 доларів США. Апелянт вказала, що між нею та ТОВ «Конкорд-ІФ» було укладено договір на участь у частковому будівництві. Згідно вказаного договору попередня базова ціна квартири становила 161 950 грн. ОСОБА_5 зазначає, що ціну згаданої квартири вона оплатила за особисті кошти від продажу подарованої їй квартири. Апелянт вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано не взяв до уваги показання свідків, які підтвердили, що купівлю спірної квартири відповідач-позивач здійснила за власні кошти. ОСОБА_5 з посиланням на ст. 70 СК України вказала, що спірна квартира була придбана нею для проживання в ній неповнолітніх дітей сторін. Крім того зазначила, що діти після розлучення проживають з нею та перебувають на її повному забезпеченні. Відповідач за зустрічним позовом не допомагає матеріально, не сплачує аліменти та не бере участі у вихованні дітей. Твердження позивача, що його сестра виплатила йому спадкову компенсацію в розмірі 10000 доларів вважає надуманими і не підтвердженими доказами. Апелянт зауважила, що вона продовжувала сплачувати комунальні платежі після того, коли перестала проживати у спірній квартирі. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції повинен був відступити від рівності часток подружжя на її користь. Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на ОСОБА_3 .
Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду справи в апеляційному порядку.
ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився з невідомих причин, хоч судові повідомлення йому неодноразово направлялись у встановленому законом порядку завчасно на останню відому суду адресу. Крім того, оголошення про його виклик в суд розміщувались на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України. Про зміну свого місця проживання або перебування під час провадження в справі, як того вимагає ст.131 ЦПК України, ОСОБА_3 не повідомляв. Отже є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній. Зазначив, що зустрічні позовні вимоги відповідачки є обґрунтованими і доведеними письмовими доказами.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі в частині задоволення позову ОСОБА_3 в повному об`ємі не відповідає.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, належних доказів, які б свідчили про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_5 суду не представлено, а тому дійшов висновку про поділ спірної квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини квартири.
З таким висновком колегія суддів апеляційного суду в повній мірі не погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2014 року. Малолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено проживати з матір`ю (т.1 а.с. 5-8).
Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2007 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (батьки апелянтки) придбали у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 87).
Вказану квартиру ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подарували ОСОБА_6 згідно договору дарування квартири від 10.01.2008 (т.1 а.с. 89).
Як вбачається з копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2010, зареєстрованого та посвідченого приватним нотаріусом Довгалюком Б.В., в реєстрі № 1428, ОСОБА_6 продала вищезазначену квартиру ОСОБА_12 . Вартість квартири згідно Договору складає 26 026 гривень (т.1 а.с. 90-91).
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 42.9 м.кв., житловою 18.7 м.кв. належить на праві власності ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право власності від 03.08.2012, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, зареєстровано право 07.08.2012 (т.1 а.с. 212-213). Ця квартира придбана під час її перебування в шлюбі з ОСОБА_3 . 
На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Положеннями ч. 7 ст. 57 СК України визначено: якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), лише при набутті подружжям майна відповідно до цих чинників, вважається, що ст. 60 СК України застосована правильно. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначений правовий висновок зроблено у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 619/5624/14-ц.
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін у шлюбі на підставі договору про участь у частковому будівництві від 21.09.2010 вартістю 197 427 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що на оплату вартості спірної квартири нею внесені особисті кошти, які вона отримала від продажу подарованої їй батьками квартири АДРЕСА_2 .
На підтвердження таких доводів апелянтом надано копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2010, згідно якого ОСОБА_6 продала вищезазначену квартиру ОСОБА_12 . Вартість квартири згідно Договору складає 26 026 гривень (т.1 а.с. 90-91).
З урахуванням вимог ч.7 ст. 57 СК України слід прийти до висновку, що якщо майно придбане частково за спільні кошти подружжя, а частково - за рахунок грошових коштів, належних одному з подружжя, то спільною сумісною власністю буде лише та частка майна, що придбана за спільні кошти подружжя. Інша ж частка майна, придбана за рахунок коштів, що належали одному з подружжя, буде особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти вона придбана. При розгляді даної справи встановлено, що ОСОБА_6 продала належну їй квартиру 20.09.2010 за 26 026 грн, а на наступний день - 21.09.2010 нею укладено договір про участь в інвестуванні у будівництво. 
Приймаючи до уваги наведену вище обставину, колегія суддів вважає, що на придбання спірної квартири ОСОБА_6 було використано також її особисті кошти.
При цьому доводи ОСОБА_6 , що спірна квартира придбана нею повністю за її особисті кошти апеляційний суд відхиляє у зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів. Апелянтом зазначено, що належну їй на праві власності квартиру вона відчужила за 26 000 доларів США, на підтвердження чого надано оголошення із газети «Анос-Контракт», де зазначено про продаж квартири АДРЕСА_1 . Однак, за умовами договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2010 ОСОБА_6 відчужила належну їй квартиру за 26 026 грн. Вказаний договір нотаріально посвідчений, зміни у нього не у встановленому законом порядку внесено, а тому доводи ОСОБА_6 про те, що вищевказаний договір є удаваним правочином, оскільки така ціна квартири визначалася для договору купівлі-продажу та для офіційної реєстрації, суд оцінює критично.
Разом з цим апеляційний суд зауважує, що відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зі змісту заяви про перегляд заочного рішення (т.1 а.с. 127-130), а також апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 ще у березні 2017 року вказувала, що її сім`я є малозабезпеченою, з нею залишилось проживати двоє неповнолітніх дітей, які знаходяться на її повному утриманні. Відповідач тривалий час не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. У зв`язку з цим ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час з моменту розірвання шлюбу, тобто з 08.08.2014 (т.2 а.с. 131-132).
Такі покликання ОСОБА_1 ніякими об`єктивними відомостями позивачем не були спростовані. Тому колегія суддів вважає, що вказані ОСОБА_1 ) обставини, які свідчать про ухилення позивача від матеріального забезпечення сім`ї, мають істотне значення і вони повинні були бути враховані місцевим судом при визначенні часток у праві власності на спірну квартиру, які підлягають присудженню сторонам.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному об`ємі рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищезазначених мотивів.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 (іпн.  НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителем АДРЕСА_3 ) право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_3 ) право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.