ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 вересня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 127/9472/21
Головуючий у першій інстанції – Циганко М. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1101/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Харечко Л.К.,
суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А., 
секретар – Позняк О.М.,

учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 червня 2021 року, повний текст якої складений 08.06.2021 у м. Прилуки Чернігівської області, 
                                          У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 24.01.2020 сторони уклали договір купівлі – продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Венера Дім», відповідно до умов якого позивач (продавець) передав у власність відповідача (покупця) частку у розмірі 135 000,00 грн, що становить 100 % статутного капіталу товариства. Згідно з п. п. 2.1, 2.2 договору право власності на частку переходить до покупця з дня державної реєстрації змін до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань. 
Відповідно до п. 4.1 договору ціна частки, що відчужується становить 48 000,00 грн, які покупець зобов`язується сплатити протягом одного року на рахунок продавця.
Позивач свої обов`язки за договором виконав, що підтверджується актом приймання – передачі частки та Витягом з ЄДР, натомість, відповідач станом на день подання позову взяті на себе зобов`язання по сплаті грошових коштів, не виконав, хоча повинен був провести розрахунок у строк до 01.02.2021.
Отже, відповідно до ст. ст. 509, 526, 530, 655, 692 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 48 000,00 грн та судові витрати.
Одночасно з поданням позову ОСОБА_1 просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог. 
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 червня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення заяви, посилаючись на її невідповідність вимогам закону.
Доводи скарги зводяться до того, що адекватність заходу забезпечення позову, які просив застосувати позивач у вигляді накладення арешту на рухоме і нерухоме майно, належне відповідачу, в межах заявлених позовних вимог, відповідає вимогам, на забезпечення яких він просив.
На його думку, забезпечення позову у даній справі є необхідним, реальним, підтвердженим відповідними доказами, адже невжиття таких заходів у зазначений спосіб, відповідач може відчужити належне йому майно, за рахунок якого дійсно можливо б було виконати майбутнє рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався. 
Вислухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У п. 1 ч. 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільно – процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 роз`яснено, що при розгляді заяв про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Тобто, однією із причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення.
З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.
Вжиття заходів забезпечення позову обумовлено ризиками, що можуть виникнути при виконанні рішення суду, в разі ухвалення такого на користь позивача. 
Колегія суддів, з огляду на заявлені позовні вимоги, ціну позову,  відсутність будь – яких даних, які б свідчили про наявність обставин, які несуть загрозу невиконання або утруднення виконання судового рішення, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його заяви.
Суд належним чином оцінив відповідність адекватності заходу забезпечення позову вимогам, на забезпечення яких просив вжити позивач, урахувавши також співвідношення права (інтересу) обох сторін.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність вирішення судом першої інстанції питання про відмову у забезпеченні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування законної і обгрунтованої ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 червня 2021 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуюча                                       судді: