Постанова
Іменем України
08 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 303/3910/18
провадження № 61-12177св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,  
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року у складі судді Довжанина В. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Позов обґрунтований тим, що 09 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МКАОGA00000197, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 7 000,00 дол. США.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором,                   13 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку своє нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 103,2 кв.м, житловою площею 60,1 кв. м з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 
ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 , 23 травня 2018 року звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті матері та дізнався, що право власності на спадкове майно, а саме зазначене іпотечне нерухоме майно, вже зареєстроване за іпокодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу Дядюші О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 серпня 2017 року, індексний номер 36809022.
ОСОБА_1 посилався на те, що наданий в іпотеку під валютний кредит житловий будинок був площею менше у 250 кв. м, був постійним і єдиним місцем проживання іпотекодавця - його померлої матері ОСОБА_3 , а тому нотаріус порушив вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.
Також позивач зазначав про наявність судових рішень місцевих та апеляційних судів, які набрали законної сили, згідно з якими банку відмовлено у зверненні стягнення на зазначений житловий будинок. До того ж на час прийняття нотаріусом оскаржуваного рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» справа за позовом банку до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу перебувала на розгляді Апеляційного суду Закарпатської області. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 4 жовтня 2017 року залишено без змін рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2016 року про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.
ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_3 не отримувала від ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлення про намір іпотекодержателя задовольнити вимоги шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до банку.
З огляду на викладене позивач просив рішення приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу Дядюші О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 серпня 2017 року, індексний номер 36809022, про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 22067472, скасувати, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області                              від 14 листопада 2018 рокупозов задоволено.
Рішення приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу Дядюші О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 серпня 2017 року, індексний номер 36809022, про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 22067472, скасовано.
Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, (далі -Порядок) визначено вичерпний перелік документів, які необхідно подати для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Проте відповідач не підтвердив факт отримання ОСОБА_3 письмової вимоги банку про усунення порушень та, відповідно, факт завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги. 
Крім того, приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Дядюша О. О. під час прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок порушив вимоги Порядку.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції вмотивована тим, що внаслідок переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна усупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» про тимчасову заборону на примусове стягнення іпотечного майна. Право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку підлягає реалізації лише за умови дотримання порядку реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Усупереч вимогам чинного законодавства підставою для оскаржуваного рішення нотаріуса стали вимоги банку про усунення порушень, надіслані іпотекодавцеві, які вже були предметом судового розгляду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, просило їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували усі обставини справи, неповно дослідили докази, порушили норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема пункт 61 Порядку, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
У касаційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про порушення прав позивача. Оскільки зобов`язання за кредитним договором № MKA0GA00000197, укладеним 09 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і  ОСОБА_2 виконане не було, 29 серпня 2017 року приватний нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Дядюша О. О. зареєстровував право власності банку на спірний житловий будинок.
Іпотекодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 спірний житловий будинок їй вже не належав на праві власності. Отже, відповідач є законним власником спірного житлового будинку з 29 серпня 2017 року.
Реєстрація права власності спірного житлового будинку здійснена приватним нотаріусом відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на підставі дубліката відповідного договору іпотеки.
Разом з тим зазначено, що під час державної реєстрації нотаріус діяв відповідно до  пункту 61 Порядку.
Висновки судів про те, що іпотекодавцю не надсилалися вимоги на усунення порушень у визначений законом тридцятиденний строк, не відповідають матеріалам справи, оскільки банк неодноразово надсилав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмові вимоги, зокрема від 07 лютого 2013 року та від 04 березня 2014 року, і на підставі цих документів нотаріус зареєстрував перехід права власності на предмет іпотеки. Зазначено, що суд не витребував документи, на підставі яких нотаріус зареєстрував перехід права власності на предмет іпотеки.
Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому зазначений мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року.
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 09 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МКАОGA00000197, згідно з умовами якого позичальнику надано кредит в іноземній валюті в розмірі 7 000,00 дол. США.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором                 13 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 103,2 кв. м, житловою площею 60,1 кв. м, з господарськими спорудами. 
Водночас пункт 27 договору іпотеки передбачав, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпокодержателя може бути задоволено у позасудовому порядку згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», для цього іпотекодавець надає іпокотержателю всі необхідні права на власний розсуд.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 23 травня 2018 року № 52029534.
Позивач прийняв спадщину після смерті матері, ОСОБА_3 , шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2018 року № 12, оскільки відповідно до  Книги 6 «Спадкове право» ЦК України, така належить йому з часу її відкриття.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 125447372 від 28 травня 2018 року приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Дядюша О.О. зареєстрував право власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на домоволодіння АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 22067472) згідно з яким рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36809022 від 29 серпня 2017 року на підставі дубліката договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О. М., виданого 14 грудня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1361.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року      №460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначено Кабінетом Міністрів України у Порядку.
Відповідно до пункту 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Згідно з пунктом 57 Порядку для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення                         30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Пунктом 27договору іпотеки від 13 жовтня 2006 року визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку, зокрема, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
Із наведеного випливає, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як встановили суди та підтверджено матеріалами справи, відповідач не направляв іпотекодавцю відповідного повідомлення про усунення порушень, проте підставою для прийняття рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя стали повідомлення банку від 07 лютого 2013 року та від 04 березня 2014 року № 30.1.0/2-073, які вже були предметом судового розгляду у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, у задоволенні позову банку відмовлено.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 листопада 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року у позові відмовлено у справі у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Усупереч вимогам законодавства, нотаріус під час прийняття рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя не перевірив наявність або відсутність факту направлення банком відповідної вимоги у 2017 році, а взяв до уваги факти направлення  таких вимог у 2013-2014 роках, які вже були предметом судового розгляду.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли законних та обґрунтованих висновків про ненадіслання відповідачем іпотекодавцю повідомлення-вимоги про усунення порушень, а посилання відповідача на направлення відповідних повідомлень від 07 лютого 2013 року та від 04 березня 2014 року № 30.1.0/2-073, які вже були предметом судового розгляду, є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі -Закон № 1304-VII) передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку.
Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас зазначеним Законом введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди останнього на відчуження.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції,   виходив з того, що іпотечний житловий будинок є місцем постійного проживання іпотекодавця, відомостей про наявність у іпотекодавця іншого нерухомого майна немає, а зазначені факти встановлені рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року. Крім того, згідно з інформацією з Єдиного реєстру судових рішень Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 13 листопада 2019 року у справі № 303/5961/15-ц (провадження № 61-24903св18) касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року залишив без змін.
Доводи касаційної скарги про те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 спірний житловий будинок їй вже не належав на праві власності, отже, відповідач є законним власником цього будинку не спростовують висновки судів про захист порушеного права позивача, який є спадкоємцем ОСОБА_3 , а спірні правовідносини допускають правонаступництво.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд не витребував документи, на підставі яких нотаріус зареєстрував перехід права власності на предмет іпотеки, то вони є необгрунтованими, оскільки у матеріалах справи  є копія реєстраційної справи (а. с. 78-81), яку суд отримав згідно із запитом.
З огляду на викладене та на підставі встановлених обставин у справі, суди дійшли законних висновків про задоволення позову, обґрунтовано вважали, що у цій справі підлягають застосуванню норми Закону № 1304-VII.
Доводи касаційної скарги про те, що Закон № 1304-VII не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, є власним тлумаченням норм матеріального права. 
Висновки судів відповідають правовому висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження 14-45цс20), згідно з яким  підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл  судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
І. Ю. Гулейков 
В. В. Яремко