ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«06» липня 2021 року 
м. Харків
справа № 646/1170/18-ц
провадження № 22ц/818/2051/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -                   Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевський О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря -          Дмитренко А.Ю., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі - Дергачівський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Прокуратура Харківської області, представниця відповідача – Крупська К. М., Державна казначейська служба України
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року в складі судді Шелест І.М.
в с т а н о в и в:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів слідства, прокуратури, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 2008 року по грудень 2014 року він незаконно переслідувався органами прокуратури та досудового слідства, а це загалом становить 72 місяця та в результаті незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду, він зазначав шкоди як громадянин, батько, чоловік та син.

Так, в грудні 2008 СУ ГУМВС України в Харківській області порушено кримінальну справу відносно нього за ознаками ч.1 ст.115 КК України та 12 січня 2009 року йому пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України, а в березні 2009 року СУ ГУМВС України в Харківській області змінені підстави порушення кримінальної справи з ч.1 ст.115 КК України на п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України.

24 березня 2009 року СУ ГУМВС України в Харківській області відносно нього порушено кримінальну справу за ч.4 ст.187 КК України за фактом розбійного нападу відносно ОСОБА_3 .

Зазначив, що явка з повинною була написана ним внаслідок застосування заходів психологічного тиску, він вимушений був визнати свою винуватість у скоєнні розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_3 нібито за попередньою змовою з ОСОБА_4 .

Вказав, що розслідування кримінальної справи проводило СУ ГУМВС України в Харківській області. Обвинувальний висновок 10 вересня 2010 року затверджено заступником прокурора Харківської області. Державне обвинувачення в суді підтримувала прокуратура Дергачівського району Харківської області та прокуратура Харківської області. Кримінальна справа декілька разів поверталася на додаткове розслідування, а саме 09 квітня 2010 року – на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області; 03 жовтня 2012 року – на підставі ухвали Дергачівського районного суду Харківської області.

14 грудня 2012 року відомості по кримінальній справі внесено до ЄРДР за № 12012220140000634.

Посилався на те, що 14 січня 2013 року стосовно нього складено обвинувальний акт за ч.4 ст.187 КК України та п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, який знову ж було направлено до Дергачівського районного суду Харківської області для розгляду по суті.

27 грудня 2013 року Дергачівським районним судом Харківської області його виправдано за ч.4 ст. 87, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України у зв`язку з не доведенням вчинення кримінального правопорушення.

08 квітня 2014 року Апеляційним судом Харківської області виправдувальний вирок Дергачівського районного суду Харківської області скасовано та призначено новий розгляд у тому ж суді.

09 жовтня 2014 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області обвинувальний акт повернуто для усунення недоліків і приведення у відповідність до вимог ст.ст.291, 293 КПК України.

19 грудня 2014 року прокуратурою Харківської області кримінальне провадження стосовно позивача за ч.4 ст.187 КК України та п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Вважав, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з грудня 2008 по 19 грудня 2014 року, тобто 6 років. 

Зазначив, що до нього Дергачівським ВП ГУНП в Харківській області застосовували тортури, знущались та психологічно давили на нього, в результаті чого під страхом за своє життя та життя своїх рідних він підписав явку з повинною і в подальшому підписував різноманітні документи, в яких нічого не розумів, так як не є юристом.

Посилався на те, що за період проведення формального досудового слідства він знаходився під арештом в слідчому ізоляторі Харківської області, де на нього також здійснювали, на вимогу прокуратури, акти психологічного впливу шляхом приниження та різноманітних покарань: догана, поміщення до карцерного приміщення, тощо. За ці 6 років він втратив усі свої соціально-корисні зв`язки. Діти боялися свого батька, дружина перестала спілкуватися з ним, мати відмовилась від нього. Йому взагалі хотілося покінчити життя самогубством і спроби в нього були. За період незаконного кримінального переслідування, стан здоров`я погіршився, з`явилися психічні розлади, самотині захворювання. Протягом 6 років він не мав змоги спостерігати як ростуть його діти, допомагати дружині та матері. 

Зазначив, що оскільки він перебував під слідством та судом з грудня 2008 року до 19 грудня 2014 року, тобто 72 повних місяця, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 268 056, 00 грн. Проте, враховуючи недостатність відшкодування мінімальної заробітної плати, вважає, що суд має відійти від мінімального розміру заробітної плати та присудити компенсацію у розмірі 1 000 000,00 грн.

Просив визнати дії Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області та прокуратури Харківської області, які виявились в незаконному переслідуванні та триманні в місцях позбавлення волі без достатніх на те підстав та в застосуванні заходів психологічного тиску під час досудового слідства; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн в рахунок компенсації моральної шкоди завданої неправомірними діями органами досудового розслідування та прокуратури.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що не зроблено жодного висновку стосовно того, що така явка є фактом добровільної самообмови, яка перешкоджала слідству. Зазначив, що матеріали справи містять факти, що вказують на відсутність його вини, зокрема, факти відмови від показань на стадії судового розгляду, неодноразового повернення справи на додаткове розслідування, виправдальний вирок суду, постанова про закриття провадження у справі за відсутності достатніх доказів його вини та перелічені документи не згадують явку з повинною. Його добровільна явка з повинною була підписана ним в момент, коли він вже декілька місяців перебував в слідчому ізоляторі, отже був в повної залежності від обвинувачення, слідства. Вказав, що з початку розгляду справи він змінив свої показання, спростував факт добровільності визнання вини. Наявність у нього умислу не підтверджується жодним документом.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на відшкодування шкоди в позивача відсутнє, оскільки на початку досудового слідства він давав показання на підтвердження своєї вини шляхом самообмови, яка була добровільною й завідомо неправдивою, перешкоджав з`ясуванню істини в справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 липня 2008 року СВ Золочівського РВ ГУМВС України в Харківській області порушено кримінальну справу № 80080056 за фактом умисного вбивства ОСОБА_3 за ч.1 ст.115 КК України.

13 грудня 2008 року ОСОБА_1 написав явку з повинною, у якій повідомив про обставини вбивства ОСОБА_3 , скоєного спільно з ОСОБА_4 (а.с.60 том 1).

З копії протоколу відтворення обстановки та обставин події від 18 грудня 2008 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_1 добровільно погодився повідомити про обставини, які відбулися 04 грудня 2008 року, за якими він обвинувачувався у кримінальній справі № 80080090, а також стосовно його явки, написаної 13 грудня 2008 року. При цьому зазначив, що до нього не застосовувались недозволені методи психологічного та фізичного впливу (а.с.138-142 том 1).

Як вбачається з протоколу допиту обвинуваченого ОСОБА_1 від 17 грудня 2008 року, ознайомившись із постановою про притягнення його як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, заявив, що він повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. На питання слідчого чи застосовувались до нього недозволені засоби психологічного та фізичного впливу, ОСОБА_1 відповів, що не застосовувались (а.с.143-145 том 1). 

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2010 року в іншій кримінальній справі ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та на підставі ч.1 ст.70 КК України призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

З даного вироку вбачається, що саме у даній кримінальній справі до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Вказаним вироком також встановлено надуманість доводів ОСОБА_1 щодо застосування щодо нього недозволених методів допиту (сторінка вироку 18) (а.с.187-212 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 квітня 2010 року з матеріалів кримінальної справи відносно ОСОБА_1 (обвинуваченого за п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України), ОСОБА_5 (обвинуваченого за п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 357 КК України) та ОСОБА_4 (обвинуваченого за п. п. 6, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України) були виділені матеріали кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у скоєнні умисного вбивства ОСОБА_3 та направлені на додаткове розслідування прокурору Харківської області.

При цьому, з мотивувальної частини даної ухвали вбачається, що в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відмовилися від своїх первинних показань та наполягали на тому, що вбивство ОСОБА_3 вони не скоювали (а.с.213-218 том 1).

10 серпня 2010 року за результатами додаткового розслідування кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у порядку ст.232 КПК України (у ред. 1960 року) прокуратурою області направлена до суду для розгляду по суті.

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2012 року кримінальна справа відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України повернута прокурору Харківської області на додаткове розслідування (а.с.221-223 том 1).

14 грудня 2012 року відомості по даній кримінальній справі внесені до ЄРДР за № 12012220140000634.

14 січня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повідомлено про підозру та складено обвинувальний акт у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п. п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, який направлено до Дергачівського районного суду для розгляду по суті.

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області 27 грудня 2013 року по справі № 619/219/13?к ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та виправдано їх. Запобіжний захід у виді тримання під вартою в Харківському СІЗО Державної пенітенціарної служби України в Харківській області скасовано. При цьому, вирок Апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2010 року відносно ОСОБА_1 вирішено виконувати самостійно (а.с.12-16, 103-107, 124-128 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 року вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 27 грудня 2013 року скасовано і призначено новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду. Запобіжний захід ОСОБА_1 – тримання під вартою продовжено (а.с.153-155 том 1).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні повернуто для усунення недоліків і приведення у відповідність до вимог ст.ст.291, 293 КПК України.

Постановою старшого прокурора відділу прокуратури Харківської області від 19 грудня 2014 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , підозрюваних у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості в суді і вичерпанням всіх можливостей їх отримання. Запобіжні заходи обрані стосовно підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою на підставі ст.203 КПК України скасовано (а.с.8-11,108-111, 129-123 том 1).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями,  діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 2 частини першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано  фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Частиною першої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з частиною четвертою статті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.

Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте, самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто, самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц (провадження № 61-42166св18).

У відповідності до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать про те, що справа за № 1-22/2010 за фактом умисного вбивства ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_3 до їх роз`єднання ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 квітня 2010 року розслідувалися спільно та частково здійснювався судовий розгляд, про що також свідчать матеріали досудового розслідування - протокол допиту обвинуваченого та протокол відтворення обстановки та обставин місця події, у яких ОСОБА_1 повідомляв про декілька епізодів злочинної діяльності по обом справам.

Під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням  ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України,  ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів, надав детальні пояснення про обставини їх скоєння, щиро каявся у вчиненому та усвідомлював наслідки своїх дій, що підтверджується протоколом допиту обвинуваченого та протоколом відтворення обстановки та обставин місця події.

Проте, на стадії судового розгляду справи ОСОБА_1 свою вину у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень не визнав та відмовився давати показання на підставі статті 63 Конституції України.

Таким чином, встановлені обставини свідчать про те, що   ОСОБА_1 під час досудового розслідування давав покази на підтвердженні своєї вини, а на стадії судового розгляду відмовився давати показання, у зв`язку з чим перешкоджав з`ясуванню істини у справі й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована матеріалами кримінального провадження. 

Даних про те, що самообмова стала наслідком застосування до  ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач суду не надав і таких доказів матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції представник позивача наполягав на тому, що самообмова стала наслідком застосування до  ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів.

В свою чергу представниця відповідача пояснила, що насильства, погроз та інших незаконних заходів до  ОСОБА_1 не застосовувалось та надала до суду апеляційної інстанції матеріали перевірки № 35пр/10 щодо відсутності застосування до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 недозволених заходів дізнання та досудового слідства працівників Золочівського РВ ГУМВС України в Харківській області під час проведення досудового слідства по кримінальній справі № 80080090. Із протоколу відтворення обстановки і обставин події з застосуванням відеозапису від 18 грудня 2008 року вбачається, що до ОСОБА_1 будь – яких недозволених заходів психічного та фізичного впливу не застосовувалось. Про що він під відеозапис підтвердив. З матеріалами перевірки ознайомлено представника позивача, однак, в суді апеляційної інстанції цього він не спростував.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 під час досудового слідства давав покази на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована в матеріалах кримінальної справи.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням суду.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                    І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський 

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.