П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5736/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Стас Л.В..
суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.
за участю секретаря – Худика С.А.
за участю представника апелянта – Забур`янова В.В. 
за участю представника позивача – Стоянової Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ" до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправним та скасування наказу 

ВСТАНОВИВ: 

    10 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ" ( далі – Позивач) звернувся з позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України ( далі – Відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ № 282 від 19.11.2020 року в частині анулювання ліцензії ТОВ "УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ" серії АЕ №263993 від 17.07.2013р.
      В обгрунтування позову, позивач зазначав, що оскаржуваний наказ не ґрунтується на фактичних обставинах справи, суперечить нормам чинного законодавства, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача та підлягає скасуванню. З оскаржуваного наказу позивачу стало відомо, що нібито проводилась перевірка і саме 13.11.2020 р. Позивачу не було відомо ні про наказ на проведення перевірки, ні про погодження центрального органу виконавчої влади на здійснення позапланового заходу, ні про підстави для її проведення. Зазначена в оскаржуваному наказі інформація не відповідає дійсним обставинам справи, так як посадові особи органів державного нагляду на перевірку підприємства не виходили взагалі, а отже позивач не мав змоги відмовити відповідачу у проведенні перевірки. Виїзд на перевірку позивача був здійснений не за місцем провадження його господарської діяльності за адресою: 54001, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Нікольська, буд. 16-А, на яку Мінприроди позивачу видано ліцензію, а до м. Житомира.  До 2014 року, філія дійсно знаходилась за адресою: 10009, м. Житомир, вул. Селецька, 35, на даний час філія ніякої господарської діяльності не здійснює. Відповідач безпідставно посилається на інформацію з ЄДРПОУ щодо здійснення господарської діяльності в м. Житомир, вул. Селецька, 35, оскільки місцезнаходження позивача (ліцензіата): 54001, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Нікольська, буд.16-А.
     Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року – позов задоволено. 
     Визнано протиправним та скасовано наказ від 19.11.2020 року № 282.
     Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (вул. Митрополита Василя Липківського, 35, м. Київ, 03035, ідентифікаційний код 43672853) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ" (вул. Нікольська, 16-А, м. Миколаїв, 54030, ідентифікаційний код 37843793) судовий збір у сумі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні), сплачений платіжним дорученням № 2946 від 08.12.2020 року.
      В апеляційній скарзі, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 15 березня 2021 року – скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що спірний наказ прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, який скасуванню не підлягає. Позаплановий захід проводився за адресою провадження господарської діяльності позивача, зазначений у заяві про видачу ліцензії, як місце провадження господарської діяльності за адресою : м. Житомир, вул. Селецька, 35. За цією адресою було виявлено відсутність керівника позивача та іншої уповноваженої особи ТОВ «УНЕК» на момент перевірки. Позивач не повідомив Міністерство, всупереч ч.2  ст.15 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності»,  про всі зміни даних, зазначених у заяві, документах та відомостях, що додавались до заяви про отримання ліцензії. Відповідачем був складений акт відмови у проведенні перевірки, що стало підставою для прийняття спірного наказу. Позивач був проінформований про прийняття  спірного наказу, оскільки йому надсилався лист від 20.11.2020р. щодо анулювання ліцензії та наказ за адресою: м. Житомир, вул. Селецька, 35 та м. Миколаїв, вул. Нікольська,16-а, на електронну адресу, вказану у заяві на отримання ліцензії.
     У відзиві на апеляційну скаргу, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.
    Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
   Судом першої інстанції встановлено, що Позивач на підставі ліцензії Міністерства екології та природних ресурсів № 263993 здійснює операції у сфері поводження з небезпечними відходами(збирання, зберігання, оброблення).
     На підставі доручення Прем`єр-Міністра України від 20.08.2020 № 33985/16/1-20 наказом Міндовкілля № 264 від 11.11.2020 було прийнято рішення про утворення комісії з проведення позапланової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська наукова екологічна компанія».
    У направленні на перевірку зазначено місцезнаходження суб`єкта господарювання: м. Миколаїв, вул. Нікольська,16-а, місце провадження господарської діяльності: м. Житомир, вул. Селецька,35.
    Судом також встановлено, що під час здійснення позапланової перевірки, Відповідачем фактично не було здійснено виїзд на зазначене у ліцензії №263993 від 12.07.2013 року місцезнаходження ліцензіату - ТОВ «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ»: м. Миколаїв, вул. Нікольська, 16-а, а здійснено виїзд на перевірку до м. Житомира вул. Селецька, буд. 35, тому фактичного не допуску до проведення перевірки не було.
     Посадові особи Відповідача, які проводили позапланову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ» склали акт про відмову ТОВ у проведенні позапланової перевірки додержання ліцензійних умов провадження господарської діяльності з поводження з небезпечними відходами № 21/20-1 від 13.11.2020р., в якому зазначили, що позивач має ліцензію Міндовкілля від 12.07.2013р. на право провадження господарської діяльності з поводження з небезпечними відходами.
      В акті зазначено, що комісія Міндовкілля прибула за місцем провадження господарської діяльності ТОВ 12.11.2020р. за адресою: м. Житомир, вул. Селецька, 35, але з`ясувалось, що такої адреси не існує. З моменту прибуття на місце провадження господарської діяльності ТОВ «УНЕК» члени комісії констатували факт відсутності керівника або уповноваженої особи за місцем провадження господарської діяльності ТОВ, а також відсутність самої адреси: Житомир, вул. Селецька, 35, що є порушенням абз.12 п.11 Ліцензійних умов, затверджених  постановою КМУ від 13.07.2016 № 446. Жодних повідомлень про зміну діяльності від ТОВ, Міндовкілля не отримувало. У зв`язку з вищевикладеними обставинами, проведення позапланового заходу державного нагляду не є можливим.
     У акті також зазначено, що він складений на підставі п.8 ч.12  ст.16 Закону України  «Про ліцензування видів господарської діяльності».
      В акті № 21/20 від 13.11.2020р., складеному за результатами проведення планового(позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог ліцензійних умов провадження господарської діяльності з поводження з небезпечними відходами, зазначена аналогічна інформація стосовно відсутності ТОВ «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ» за адресою: м. Житомир, вул. Селецька,35.
     19.11.2020р. міністр Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України прийняв наказ № 282 про анулювання ліцензії (серії АЕ № 263993) на право провадження господарської діяльності з поводження  з небезпечними відходами ТОВ «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ», видану на підставі наказу Мінприроди № 307 від 12.07.2013 відповідно до п.8 ч.12  ст.16 Закону України « Про ліцензування видів господарської діяльності»  та на підставі акта про відмову ТОВ у проведенні позапланової перевірки додержання ліцензійних умов провадження господарської діяльності з поводження з небезпечними відходами від 13.11.2020 № 21/20-1.
   Не погоджуючись з даним наказом, Позивач звернувся до суду з цим позовом. 
   Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що  під час здійснення позапланової перевірки в 2020 році, відповідачем фактично не було здійснено виїзд на зазначене у ліцензії №263993 від 12.07.2013 року місцезнаходження ліцензіату ТОВ «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ» м. Миколаїв, вул. Нікольська, 16-а, а здійснено виїзд на перевірку до м. Житомира вул. Селецька, буд. 35, тому фактичного не допуску до проведення перевірки не було. Крім того, суд вважав, що неповідомлення Міністерства про зміну адреси провадження господарської діяльності, відповідно до  ст.15 Закону України ст.15 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. № 222 - УІІІ від , є підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а не підставою для анулювання ліцензії.
     Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
     Правовим питанням, щодо якого виник спір, є застосування норм Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" щодо відмови у допуску до перевірки та її правових наслідків.
     Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" підставою для прийняття рішення про анулювання ліцензії є акт про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування. Відмовою ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування вважається недопуск уповноважених посадових осіб органу ліцензування до здійснення перевірки додержання ліцензіатом вимог відповідних ліцензійних умов за відсутності передбачених для цього законом підстав (зокрема, ненадання документів, інформації щодо предмета перевірки на письмову вимогу посадових осіб органу ліцензування, відмова в доступі посадових осіб органу ліцензування до місць провадження діяльності, що підлягає ліцензуванню, об`єктів, що використовуються ліцензіатом при провадженні діяльності, що підлягає ліцензуванню, або  відсутність протягом першого дня перевірки за місцезнаходженням ліцензіата  особи, уповноваженої представляти інтереси ліцензіата на час проведення перевірки).
     Частиною 3 зазначеної статті передбачене право залучати фото та відеоматеріали, відзняті під час проведення перевірки, а також встановлюється обов`язок належного обґрунтування та детального викладення фактів порушення законодавства.
     Для фіксування факту недопуску до перевірки відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" вихід посадових осіб за адресою, вказаною у наказі та направленні на перевірку, повинен здійснюватися безпосередньо.
     Отже, у разі скасування ліцензії з підстав відмови ліцензіата у проведені перевірки органом ліцензування, факт недопуску повинен бути зафіксований в акті та підтверджуватися відповідними доказами. При цьому, тягар доказування факту недопуску та усіх інших істотних обставин, які з цим пов`язані, покладається на суб`єкта владних повноважень, який це стверджує.
     Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно застосовано процесуальні норми щодо збирання та оцінки доказів.
     Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що за п. 8 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" самостійними проявами недопуску до перевірки (об`єктивна сторона цього порушення) є:
-  відмова в доступі посадових осіб органу ліцензування до місць провадження діяльності, що підлягає ліцензуванню;
-  відмова в доступі посадових осіб органу ліцензування до об`єктів, що використовуються ліцензіатом при провадженні діяльності, що підлягає ліцензуванню;
-  відсутність протягом першого дня перевірки особи, уповноваженої представляти інтереси ліцензіата на час проведення перевірки за місцезнаходженням ліцензіата.
     З наведеного слідує, що недопуск до перевірки може проявлятися в активних діях - відмові в доступі до певних місць чи об`єктів, а також в пасивній формі - відсутності представника ліцензіата за місцем його знаходження.
      Розширене тлумачення п. 8 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" не допускається, оскільки йдеться про застосування відповідальності до ліцензіата - її невиконання має наслідком анулювання ліцензії.
      Відповідно до статті 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
     Відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру (ч. 4 ст. 89 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
     Отже, відсутність уповноваженого представника ліцензіата протягом першого дня перевірки саме за тим місцезнаходженням ліцензіата, яке зазначене в Єдиному державному реєстрі, або відмова в доступі посадових осіб органу ліцензування до фактичного місця провадження діяльності, що підлягає ліцензуванню, свідчить про недопуск до перевірки та є підставою для анулювання ліцензії.
     Відповідно до акту № 21/20 від 13.11.2020р. у розділі «опис порушення» зазначено: ліцензіат відсутній за місцем провадження господарської діяльності. В акті від 13.11.2020р. про відмову ТОВ «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ» у проведенні позапланової перевірки зазначено, що товариство за вказаним у ліцензії фактичним місцем провадження господарської діяльності з поводження з небезпечними відходами відсутнє.
     Отже перевірка проводилася за місцем провадження господарської діяльності, яким Відповідач вважав м. Житомир, вул. Селецька, 35. При цьому, Відповідачем не встановлено, що за цією адресою Позивач веде фактичну господарську діяльність. Ці обставини не було встановлено і під час розгляду справи судом.
    Відтак, за відсутності відповідних доказів, зазначене місце (м. Житомир, вул. Селецька, 35) не може вважатися «місцезнаходженням ліцензіата» для цілей застосування п. 8 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".
     Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 р. по справі № 814/832/18. 
    Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про ненадання відповідачем доказів, які б підтверджували виїзд на перевірку та факт недопуску посадових осіб Відповідача за адресою місця реєстрації ТОВ «УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ» : м. Миколаїв, вул. Нікольська, 16-а.
    Решта доводів апеляційної скарги є несуттєвими, правомірність висновків суду першої  інстанції не спростовують.
    Згідно з  статтею 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
      Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
      Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
     У рішенні від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
     Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
     Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
     При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
     Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
    При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
      Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої  інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
     Згідно зі  ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
     У відповідності до ст.ст.315,  316 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст.  308, 310,  315,  316,  322,  325,  328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України – залишити без задоволення. 

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА НАУКОВА ЕКОЛОГІЧНА КОМПАНІЯ" до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправним та скасування наказу – залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 01.07.2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.