ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1063/21 Справа № 173/616/18 	  	Головуючий у першій інстанції:   Петрюк Т. М. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А, 
при секретарі                        Догоновій О.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Дніпропетровської обласної прокуратури (прокуратури Дніпропетровської області) в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року та на додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, правонаступником якої є Вільногірська міська рада Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай), – 

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в період з 1986 року по 1996 рік вона була членом та працювала у колгоспі ім. Жданова, який в подальшому був перейменований у КСП «Україна» с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. За вказаний період роботи у колгоспі її було включено до списку працездатних пайовиків до Державного акту №2 ВД 0016 на право колективної власності на землю КСП «Україна», від 06 березня 1996 року. У 1996 році землі КСП «Україна» були розпайовані. Тому вона як член КСП набула право на земельну частку (пай) згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям». Проте сертифікат на землю на своє ім`я вона не отримала, так як не знала, що була включена у список до Державного акту про право колективної власності на землю, що видаються членам КСП, що й стало підставою звернення до суду. Тому позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку (пай) для сільськогосподарського використання, розміром 5,65 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Дмитрівської сільської ради в Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) задоволені. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 5.65 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно державного акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» №2 ВД 0016, виданого 06 березня 1996 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року визнано додатково за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 2,31 умовних кадастрових гектари, що в загальній кількості з розміром земельної ділянки, право на яку визнано за ОСОБА_1 рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року, буде складати 7,96 умовних кадастрових одиниць, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно державного акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» №2 ВД 0016, виданого 06 березня 1996 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області задоволено. Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року та додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати у сумі 1057,50 грн.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року скасовано. Передано справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура (прокуратури Дніпропетровської області) в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 83-94 т.1). 
Також Дніпропетровська обласна прокуратура (прокуратури Дніпропетровської області) в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, звернулась з апеляційною скаргою на додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року, в якій просить його скасувати (а.с. 101-113 т.1). 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваних рішення і додаткового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала та була членом колгоспу ім. Жданова, який в подальшому був перейменований в КСП «Україна» з 1986 року по 1996 рік.
Згідно наданої позивачем копії трудової книжки встановлено, що ОСОБА_2 , 12.09.1986 року прийнята в члени колгоспу ім. Жданова дояркою та в подальшому працювала в даному господарстві. Також в трудовій книжці міститься запис, що позивачка звільнена з членів колгоспу ім. Жданова 13.02.1996 року (а.с. 9-10 т.1). 
Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» проводилось у березні 1996 році. 
Державний акт №2 ВД 0016 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» виданий 06 березня 1996 року, що підтверджується копією держаного акту про право колективної власності на землю (а.с. 29-32 т.1). 
Таким чином, згідно даних наданої позивачем копії трудової книжки на час паювання земель позивач не працювала та не була членом КСП «Україна». 

Згідно архівної довідки від 19.04.2018 року №51 вбачається, що в документах колгоспу ім Жданова – колгоспу «Україна» - КПС «Україна» з 1987 року по 1996 рік відомостей про вихід ОСОБА_1 , з членів КСП не значиться. Також зазначена інформація щодо здійснення перейменування даного господарства.
Відповідно до повідомлення відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02.03.2018 року №4.0.20-89/103-18 встановлено, що ОСОБА_1 значиться у списках до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна» Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області №2 ВД ВД0016 від 06.03.1996 року, але не значиться у книзі реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай), що видаються членам КСП «Україна» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.
Відповідно до копії державного акту на право колективної власності на землю серія ДП №2 ВД 0016 вбачається, що КСП «Україна» передано в колективну власність 8540.0 гектарів землі в межах згідно з планом, відповідно до рішення виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 06.03.1996 року №2 (а.с. 29 т.1). 
Відповідно до списку членів колгоспу Україна на 10.02.1996 року, Бригада №1, до даного державного акту про право колективної власності на землю під №145 зазначена ОСОБА_1 , доярка с. Кринички (а.с. 31 т.1). 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання розпорядження КМУ від 31.01.2018 №60 «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад», постанови КМУ від 16Л 1.2020 №1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», Указу Президента України від 15.10.2020 №449/2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» рішеннями Вільногірської міської ради, до складу якої ввійшла Дмитрівська сільська рада, від 17.12.2020 за №57-03/VIII та від 29.03.2021 за №191-08/VIII прийнято у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1462,4477 га. (а.с. 110-124 т.2). 
Приймаючи до уваги, що Дмитрівська сільська рада Верхньодніпровського (нині Кам`янського) району Дніпропетровської області увійшла до складу до складу Вільногірської об`єднаної територіальної громади в особі Вільногірської міської ради. Тому до участі у справі у якості правонаступника відповідача залучено Вільногірську міську раду Дніпропетровської області. 
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року N561-XII визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України 1990 року N561-XII право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). 
Водночас відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). 
Згідно ч. 1 ст. 17 ЗК України, у редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України.
Відповідно до п. 1 ст. 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Нормами п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.
Виходячи з повноважень, визначених у ст. 122 ЗК України, саме районі державні адміністрації з 01.01.2002 року до 31.12.2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.
Відповідно до вимог Закону України від 06.09.2012 року №5245- VI “Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності”, який набрав чинності з 01.01.2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. 
Згідно п. 3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.
Також, зазначеним вище Законом внесені зміни до ст. 122 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок.
Згідно ч. 4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Відповідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
У відповідності до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру.
Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.
Отже, з 01.01.2013 року, з набуттям чинності змін до Земельного кодексу України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Дніпропетровської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 4 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 “Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ” судам роз`яснено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.
Отже, місцевим судом не враховано, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до ЗК України, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке безпідставно не було залучене до участі у даній справі. 
Поряд з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання розпорядження КМУ від 31.01.2018 №60 «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад», постанови КМУ від 16Л 1.2020 №1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», Указу Президента України від 15.10.2020 №449/2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» рішеннями Вільногірської міської ради, до складу якої ввійшла Дмитрівська сільська рада, від 17.12.2020 за №57-03/VIII та від 29.03.2021 за №191-08/VIII (після постановлення оскаржуваного у даній справі судового рішення) прийнято у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1462,4477 га. (а.с. 110-124 т.2). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що на день видачі КСП «Україна» Державного акту на право колективної власності на землю серії ВД 0016 №2 06 березня 1996 року позивач ОСОБА_1 була виключена 13.02.1996 року з членів КСП «Україна», що підтверджується записом у її трудовій книжці під №6 (наказ №17 від 13.02.1996 року), - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) колишнього КСП «Україна» на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського (нині Кам`янського) району Дніпропетровської області, загальною площею 5,65 умовних кадастрових гектарів. 
Право на частку (пай) мають лише члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства (кооперативу). 
У даній справі встановлено, що до отримання 06 березня 1996 року КСП «Україна» Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 була звільнена з членів КСП «Україна» за власним бажанням 13.02.1996 року. З урахуванням викладеного, в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено саме з наведених вище підстав, на що місцевий суд уваги не звернув. 
Посилання позивача на те, що даний запис зроблений помилково, так як вона працювала в КСП «Україна» до грудня місяця 1996 року, є недоведеним. 
Пунктами 2.6, 2.8, 2.9 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 року  N58 (в редакції, що діяла на час внесення запису про звільнення в лютому 1996 року), встановлено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. 
Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інш. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. 
У пункті 2.10 вказаної вище інструкції встановлено, зокрема, що у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.
У такому  ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. 
Отже, саме лише посилання позивача на те, що запис у її трудовій книжці про звільнення 13.02.1996 року є помилковим, не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, що заявлений у даній справі. ОСОБА_1 не надано доказів звернення до суду з позовом про визнання наказу про звільнення незаконним, або із заявою про встановлення факту трудових відносин у період з березня по грудень 1996 року, тощо. 
Покази свідків, що були допитані судом першої інстанції, не спростовують факту звільнення позивачки та виходу її із членів КСП «Україна» у лютому 1996 року та не доводять факту наявності у позивачки статусу члена КСП «Україна» у період з березня по грудень 2016 року; правомірність звільнення позивачки саме у лютому 1996 року останньою не оскаржена у передбаченому діючим законодавством порядку. 
Суд також звертає увагу, що ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення про визнання додатково за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) розміром 2,31 умовних кадастрових гектари, що в загальній кількості буде складати 7,96 умовних кадастрових одиниць, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Адже позивач просила визнати за нею право на 5,65 га умовних кадастрових гектарів. 
У даній справі апеляційну скаргу подано прокурором в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. 
Суд зауважує, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року відмовлено прокуратурі Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року та на додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року (а.с. 12-16 т.2). 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною третьою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Статус прокурора визначено у статті 15 вказаного вище Закону України «Про прокуратуру», частиною другою якої передбачено також, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі.
Прокуратура Дніпропетровської області (Дніпропетровська обласна прокуратура) повідомила листом від 16.08.2019 року №05/2-1806вих-19 ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про незаконне вибуття з державної власності спірної земельної ділянки (а.с. 97 т.1). 
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший–третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. 
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, провадження №14-104/цс19. 
Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, обґрунтував в апеляційній скарзі в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, послався на неподання вказаним органом державної влади апеляційної скарги; апелянтом зазначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах якого діє прокуратура; повідомлено письмово ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про здійснення ним представництва у даній справі (а.с. 97 т.1). 
Колегія звертає увагу, що станом на час подання позову (березень 2018 року) та апеляційної скарги (серпень 2019 року) належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, було ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, виходячи з наступного. 
Згідно з абзацом 4 статті 15-2 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Відповідно до Положення Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (підпункт 25-1 пункту 4 Положення).
Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.
Згідно зі статтею 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Отже, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та пункту 5-1 Положення посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
З наведених норм права вбачається, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з апеляційними скаргами на рішення суду. 
Ураховуючи викладене, встановивши, що спірна земельна ділянка, загальною площею 7,96 умовних кадастрових гектара, розташована на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського (нині Кам`янського) району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) на час подачі позову та апеляційної скарги перебувала у державній власності; встановивши, що Вільногірською міською радою (ОТГ, до складу якої увійшла Дмитрівська сільська рада) лише з грудня 2020 року по березень 2021 року прийнято у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають на території Дмитрівської сільської ради, - прокурор правильно визначився із суб`єктом, в інтересах якого було подано апеляційну скаргу у даній справі. 
Прокурор звернувся до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області з листом від 16.08.2019 року за №05/2-1806вих-19 (а.с. 97 т. 1) щодо порушення інтересів держави у зв”язку з ухваленням у даній справі рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , однак ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області апеляційну скаргу не подало, дій на захист інтересів держави вчинено не було.
Отже, колегія приходить до висновку про дотримання першим заступником прокурора Дніпропетровської області Сосковим Р. вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність у нього повноважень на підписання апеляційної скарги на рішення   Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року та на додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року на час їх подання до суду (серпень 2019 року). 
Крім того, колегія звертає увагу, що під час розгляду справи місцевим судом безпідставно не було вирішено питання щодо залучення до участі у справі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області. 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем права на земельну частку (пай).
Отже, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, з  ОСОБА_1  на користь Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім при поданні апеляційної скарги в сумі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп. (а.с. 99 т.1). 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури (прокуратури Дніпропетровської області) в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області – задовольнити. 
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року та додаткове рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, правонаступником якої є Вільногірська міська рада Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай) – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938) судові витрати в розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова