ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/1860/20	Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/560/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
за участі секретаря — Боднар Р.В.
та сторін — представника ОСОБА_1 адвоката Булави М.А., представника ОСОБА_2 адвоката Остапчука П.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/1860/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року, ухваленого суддею Мочальською В.М, повний текст рішення складено 15 березня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кременецької державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:
       у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , Кременецької державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14 жовтня 1985 року між нею та ОСОБА_3 було укладено церковний шлюб. З цього часу вони проживали однією сім`єю. 03 жовтня 1987 року вона з чоловіком купили житловий будинок по АДРЕСА_1 , де власником житлового будинку став одноосібно ОСОБА_3 хоча будинок куплявся за її кошти, а частину коштів на придбання будинку дала її дочка ОСОБА_4 . Вважає, що даний будинок є їх спільною сумісною власністю. 
        ОСОБА_3 не мав грошей і шляхом обману уклав спірний договір на своє ім`я.
        05 грудня 1987 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.
        ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Після смерті чоловіка їй стало відомо, що ОСОБА_3 01 червня 2007 року склав заповіт на 1/2 частину будинковолодіння, а 06 листопада 2009 року уклав договір дарування 1/2 частини спірного будинковолодіння в користь відповідача ОСОБА_2 .
       Посилаючись на ст. ст. 57, 101 ЦК УРСР (ред. 1963 року) та на те, що ОСОБА_3 , скориставшись її довірливістю уклав оспорюваний договір лише на своє ім`я, а тому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинковолодіння від 03 жовтня 1987 року та визнати за нею право власності на спірне будинковолодіння.
       Крім того, вказала, що внаслідок недобросовісного набуття відповідачем ОСОБА_2 вищевказаного житлового будинку їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом багатьох років змушена доводити своє право в судах, на що витрачає час, гроші та душевне здоров`я. Численні переживання з приводу житлового будинку, який є єдиним її житлом і без якого вона опинилася на вулиці, призвели до втрати зору та різкого погіршення здоров`я. Посилаючись на ст. 1167 ЦК України просила стягнути з відповідача спричинену їй моральну шкоду в розмірі сто тисяч гривень.
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кременецької державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції неправомірно вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 введено в оману ОСОБА_6 при укладенні договору купівлі-продажу.
       На підтвердження позовних вимог нею було надано заяву ОСОБА_6 від 01.08.2013 року, в якій попередній власник будинку підтверджує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили будинок і землю за адресою АДРЕСА_1 . Домовлятися про купівлю приходила ОСОБА_1 . Грошові кошти подружжя платило разом.
        ОСОБА_3 , знаючи, що будинок купується за їхні спільні з дружиною кошти та фактично є їхньою спільною власністю, не повідомив про ці обставини продавця ОСОБА_6 , оформивши в результаті будинок на себе як на одноосібного власника, таким чином позбавивши її частки в житловому будинку.
       Також, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку щодо відмови у стягнення моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю цих вимог. До матеріалів позовної заяви було подано медичні документи, які підтверджують погіршення здоров`я ОСОБА_1 , яка протягом багатьох років змушена доводити своє право в судах, на що витрачає час, гроші та душевне здоров`я. Численні переживання з приводу житлового будинку, який є єдиним житлом, призвели до втрати зору та різкого погіршення здоров`я. 
        ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що у липні 2012 року договір купівлі - продажу спірного будинку вже був предметом дослідження в судових засіданнях за позовом ОСОБА_1 . Рішенням Кременецького районного суду від 31 січня 2013 року у позові ОСОБА_1 - відмовлено, яке залишено без зміни ухвалою колегії суддів судової палати апеляційного суду Тернопільської області від 14 березня 2013 року.
       11 грудня 2015 року ОСОБА_1 вдруге звернулася із таким же позовом до суду, але рішенням Кременецького районного суду від 08 серпня 2016 року у позові їй відмовлено, яке ухвалою колегії суддів судової палати апеляційного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2016 року — залишено без змін.
       У вищевказаних рішеннях Кременецького районного суду зазначається, що власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, який 03 жовтня 1987 року був укладений із ОСОБА_6 та зареєстрований Кременецьким РК БТІ 02 листопада 1987 року № 354.
       Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований 05 грудня 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , а зареєстрована в спірному будинковолодінні з 02 липня 1988 року, що стверджується записом в її паспорті.
       Посилання апелянта на те, що 14 жовтня 1985 року між нею та ОСОБА_3 було укладено церковний шлюб в Похвальній церкві Свято-Успенської Почаївської Лаври, що підтверджується довідкою № 85/В від 23 вересня 2012 року не заслуговує на увагу, оскільки не бралася у попередніх справах і не може братися до уваги й тепер, оскільки факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу набув юридичного значення і тягне за собою правові наслідки тільки після прийняття Сімейного Кодексу України з 01 січня 2004 року.
       Цивільним Кодексом УРСР визнавався тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само як інші релігійні обряди, не мали правового значення, були особистою справою громадянина.
       Також посилання позивачки на ст. ст. 101, 112 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є безпідставними, оскільки у ОСОБА_3 на праві приватної власності іншого житлового будинку не було, а апелянтом не надано суду доказів, які б підтверджували, що у нього на праві приватної власності був інший житловий будинок.
       Відносно стягнення з ОСОБА_2 моральної (немайнової) шкоди є безпідставним, оскільки він будь-якого відношення до договору купівлі-продажу, який був укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 не мав і не має на даний час.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Булава М.А. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній
       Представник ОСОБА_2 адвокат Остапчук П.І. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 ввів її в оману при укладенні спірного договору купівлі-продажу, а також відсутня вина ОСОБА_2 у спричиненні їй моральної шкоди.
       З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що 03 жовтня 1987 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 купив житловий будинок, сарай та погріб по АДРЕСА_1 за 4000 крб., які ОСОБА_6 одержала від покупця повністю до підписання цього договору. 
       З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 24178030 від 19 жовтня 2009 року вбачається, що власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 03 жовтня 1987 року був ОСОБА_3 
       05 грудня 1987 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00014492505 від 24 вересня 2014 року, актовий запис № 73. 
       З 02 липня 1988 року ОСОБА_1 зареєстрована і проживає в даному будинку.
       01 червня 2007 року ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 , в якому зробив розпорядження щодо 1/2 частини його будинку та земельної ділянки за вказаною адресою.
        06 листопада 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, який посвідчено державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П., зареєстровано в реєстрі за № 791, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував відповідачу 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
        ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання.
       З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 30271791 від 24 лютого 2012 року вбачається, що до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 52720196. Спадкодавець ОСОБА_3 .
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 14 березня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного її проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування від 06.11.2009 року недійсним, визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину будинковолодіння, визнання заповіту від 01.06.2007 року недійсним, усунення відповідача від прав спадкування за заповітом та визнання за нею права на обов`язкову частку у спадщині відмовлено. 
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2016 року, відмовлено.
       Статтею 82 ЦПК України передбачено, що - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
        Відповідно до вище згаданих рішень, які набрали законної сили, було встановлено, що ОСОБА_3 був єдиним власником спірного будинковолодіння з 03 жовтня 1987 року.
       Як вбачається із матеріалів справи та підтримано представником ОСОБА_1 адвокатом Булава М.А. в апеляційній інстанції, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 03 жовтня 1983 року, вчинений під впливом обману по відношенню до неї, оскільки з 1985 року вони проживали спільно і придбаний за її кошти та кошти дочки.
       Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
       Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
       Відповідно до пункту 1 розділу VII “Прикінцеві Положення” СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
       За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
       Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР - на час виникнення правовідносин).
       Угода, укладена під впливом обману, суперечна тому, що одна сторона умисно введена іншою стороною в обман з метою здійснення угоди, вигідної обманюючій стороні. Обман може відноситися як до елементів самої угоди (характеру прав і обов`язків, що виникають, кількості і якості предмета угоди, типу і способу надання послуги і т д.), так і до обставин, супутніх здійсненню угоди, включаючи мотиви, що впливають на формування волі обдуреного учасника. Для визнання угоди недійсною на цій підставі байдуже, чи здійснюються обманні дії в активній формі (повідомлення помилкових відомостей) або ж виражаються в бездіяльності (умисне замовчання фактів, знання яких може перешкоджати здійсненню угоди). Обман присутній і у випадку, коли помилкові відомості про обставини, які мають значення для здійснення угоди, повідомляються третіми особами з відома або на прохання сторони в угоді. Необхідно підкреслити, що обманні дії з суб`єктивної сторони характеризуються наміром. Обдурити з необережності не можна: необережними діями особа може лише тією чи іншою мірою сприяти виникненню помилки в іншої особи.
       Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.
       Відповідно до статті 57 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом, наявність умислу в діях ОСОБА_3 , істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
       Подаючи позовну заяву про визнання за нею права власності на спірне будинковолодіння ОСОБА_1 посилалася на ст. 101, 103 ЦК УРСР, (виключена Законом України № 3718-12 від 16.12.1993 року, але чинна була на час укладення правочину) та вказала, що спірний житловий будинок придбаний за час спільного проживання з ОСОБА_3 та за її власні кошти та кошти її дочки ОСОБА_4 , підтверджуючи ці пояснення довідкою Свято-Успенської Почаївської Лаври № 85/В від 23.09.2012 про прийняття нею та ОСОБА_3 таїнства церковного шлюбу 14 жовтня 1985 року; актом обстеження домогосподарства від 13.08.2017 року про те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , спільно вели господарство та мали спільний будинок; заявою ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно купили спірний будинок і землю; заявою ОСОБА_4 про те, що вона надавала гроші ОСОБА_1 в розмірі 3000 рублі на купівлю будинку; заявою ОСОБА_7 від 01.07.2012 про те, що вона в 1987 році позичила 1000 рублів ОСОБА_1 для купівлі хати в м. Кременець; довідкою, виданою головою вуличного комітету від 01.09.2014 про те, що ОСОБА_1 особисто розраховувалася з вуличним комітетом за підведення до будинку газовідведення в 2006 році; талонами до поштового переказу; заповітом ОСОБА_3 від 21.09.2000 року на користь ОСОБА_4 . В зв`язку з цим просила визнати за нею право власності на спірне будинковолодіння.
       Проаналізувавши долучені до позовної заяви документи, суд першої інстанції правильно ці докази не взяв до уваги, оскільки вони не свідчать про факт введення в оману ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу покійним її чоловіком та ОСОБА_6 саме 03 жовтня 1983 року та спростовуються рішеннями Кременецького районного суду від 31.01.2013 та 08.08.2016 років, якими визнано ОСОБА_3 єдиним власником спірного майна. Також ці докази були предметом дослідження у вище згаданих судових рішеннях.
       Крім того, безпідставним є посилання апелянта на ст. 101, 103 ЦК України (ред. 1963 року), оскільки на той час була передбачена можливість перебування у власності громадянина або подружжя, яке проживає спільно лише одного жилого будинку (або його частини). У випадку виникнення у власника права власності на більш, ніж один будинок, він зобов`язаний протягом року відчужити один з них.
       Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у ОСОБА_3 ще одного будинку на момент укладення договору купівлі-продажу. 
       Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
       Статтею 6 ЦК УРСР (в редакції), яка встановлювала правове регулювання шлюбних і сімейних відносин державою зазначено: “Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадського стану. Релігійний обряд шлюбу, так саме, як інші релігійні обряди, немає правового значення і є особистою справою громадянина.”
       Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до ІНФОРМАЦІЯ_2 законом не передбачено.
       Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).
       Посилання апелянта на долучені докази про те, що даний будинок придбаний за кошти її дітей, не знайшли свого підтвердження, оскільки із талонів до поштового переказу вбачається, що перевід коштів здійснено ОСОБА_4 , але не зазначена їх мета та кому.
       Що ж стосується заяви ОСОБА_7 про позичення коштів ОСОБА_1 у сумі 1000 крб на придбання хати у 1987 році, суд вірно не взяв до уваги, оскільки будинок придбаний ОСОБА_3 у 1983 році.
       Докази щодо спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 сторонами не оспорюються.
       Отже, враховуючи вище викладене, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, прийшов до правильного висновку про те, що саме 03 жовтня 1983 року на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 був єдиним власником спірного будинковолодіння.
       Обставини, на які посилається апелянт щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, вчинений під впливом обману із-за того, що ОСОБА_3 скористався її довірливістю і записав себе власником даного майна не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.
       Також апелянтом не доведено факт введення в оману ОСОБА_3 . ОСОБА_6 при вчиненні даного договору купівлі-продажу, оскільки він вчинений у відповідності до вимог ст. 224, 227 ЦК України (редакції 1963 року на час виникнення правовідносин). ОСОБА_6 претензій щодо недійсності договору купівлі-продажу до ОСОБА_3 не пред`являла.
       Вірним є висновок суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог у стягненні із ОСОБА_2 моральної шкоди.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
       Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
       Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.19985 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
       Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
       Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.
       Посилання апелянта на те, що внаслідок недобросовісного набуття відповідачем спірного житлового будинку відбулися зміни у її життєвих стосунках, вона витрачає весь свій час та зусилля на те, щоб відновити своє становище, тому потребує відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки факт спричинення ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди в результаті винних дій ОСОБА_2 не підтверджено ніякими доказами.
       Безпідставним є посилання апелянта на те, що вона внаслідок неправомірних дій відповідача відбулись суттєві зміни в її житті, оскільки матеріали справи таких доказів не містять, а спростовуються довідкою № 2560 від 19.10.2009 року із якої вбачається, що вона і надалі проживає у спірному будинку.
       Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що внаслідок переживань із-за судових процесів у неї погіршився стан здоров`я, який підтверджується виписками із історії хвороб, оскільки хвороби, зазначені у виписці є віковими і не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку, пов`язаних із судовими процесами.
       Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку щодо відсутності вини ОСОБА_8 у спричиненні апелянту моральної шкоди.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 , яка є інвалідом другої групи і звільнена від сплати судового збору.
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.М. Храпак