ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1205/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Строяновської О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві) про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у розмірі 56% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, виходячи із стажу роботи 23 роки 1 місяць та 1 день. 
В обґрунтування позову зазначає, що відповідачем безпідставно не враховано до стажа на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, половину періоду навчання у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого та періода роботи на посаді помічника Ясинуватького міжрайонного прокурора прокуратури Донецької області.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що посади, робота на яких зараховується до стажа роботи судді, визначені у статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки у такому переліку відсутня посада помічника прокурора, а також період навчання, підстави для зарахування відповідних періодів до стажа роботи судді відсутні. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. 
Рішенням Вищої ради правосуддя від 04 лютого 2020 року №290/0/15-20 позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви у відставку.
Приймаючи зазначене рішення, Вища рада правосуддя виходила з того, що додані до заяви документи свідчать, що позивач має достатній для звільнення у відставку стаж роботи.
10 лютого 2020 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, до якої надала документи для призначення грошового утримання судді у відставці. Проте рішення про призначення грошового утримання судді у відставці позивачу направлено не було.
Першу виплату у загальній сумі 373739,22 грн. позивач отримала наприкінці травня 2020 року. Наприкінці червня 2020 року отримала на банківську картку 98531,25 грн; наприкінці липня 2020 року отримала на банківську картку таку ж суму - 98531,25 грн, із чого зробила висновок, що це і є сума призначеного їй щомісячного грошового утримання як судді у відставці.
Оскільки сума щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується територіальним управлінням Пенсійного фонду України є меншою за ту, яка мала бути сплачена виходячи з розрахунку стажа, що визначений судом, позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання рішення про призначення грошового утримання. Однак, такі вимоги виконані не було.
Наведене обумовило направлення адвокатського запиту від 31 серпня 2020 року з аналогічними вимогами. Відповідь на такий запит не отримано. 
Після направлення повторного адвокатського запиту від 06 жовтня 2020 року листом від 13 жовтня 2020 року відповідачем надані копії документів пенсійної справи, а також відповідь, що щомісячне довічне грошове утримання призначено у розмірі 98531,25 грн.
Як убачається з наданих розрахунків, при призначенні щомісячного довічного грошового утримання відповідачем було враховано стаж судді 16 років 28 днів, у зв`язку із чим визначено грошове утримання у розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Уважаючи такий розрахунок протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Законів України «Про судоустрій і статус суддів», які діяли на момент призначення позивача на посаду та звернення із заявою про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці, передбачено зарахування до стажа роботи на посаді суддів половини періоду навчання у вищому навчальному закладі та періоду роботи на посаді помічника прокурора.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Також у цій правовій нормі зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII).
Абзацом 4 пункта 34 розділа XII цього Закону визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Станом на момент призначення позивача на посаду судді зазначені правовідносини регулювались Законом України «Статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (далі - Закон України №2862-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 43 цього Закону кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.
Абзацом 2 частини 4 цієї правової норми передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді.
Відповідно до роз`яснення поняття «прокурор», яке міститься в статті 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на час роботи позивача в органах прокуратури під поняттям «прокурор» слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані  прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.
Отже, час роботи на посаді помічника прокурора підлягає зарахуванню до стажу роботи позивача, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Згідно з пунктом 31 постанови Кабінета Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Окрім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року №584/95, (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Ураховуючи викладене, правильними є висновки суду першої інстанції, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України №1402-VIII, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, та час роботи на посаді помічника прокурора.
Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016р. №4-рп/2016 визнано неконституційним положення пункту 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України №1402-VIII.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі №638/7938/17.
Відповідно до   статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.      Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи   статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України   визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року   залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька