КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
08 липня 2021 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 761/5119/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7877/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Мостової Г.І., Ратнікової В.М., 
   за участю секретаря судового засідання - Осінчук Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «СЕТАМ», Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, -
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір дарування квартири, серія та номер 3953, виданий 10 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , недійсним.
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Спадкоємцями за заповітом після її смерті є її онуки: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та інше спадкове майно. У 2013 р. ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивача та ОСОБА_5 , а у 2014 році зробила новий заповіт на останніх, оскільки у попередньому заповіті були допущені помилки. Після смерті ОСОБА_4 з метою одержання свідоцтва про право на спадщину позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Дванадцятої Київської нотаріальної контори, на підставі якої було заведено спадкову справу № 959/16. Розглянувши заяву 24 січня 2017 року державний нотаріус Дванадцятої Київської нотаріальної контори Мельник М.П. прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю спадкового майна та реєстрацією права власності в Державному реєстрі за іншою особою. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено, що вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, серія та номер 3953, виданий 10 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Зазначав, що вказаний договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_4 не укладала його, так як з 1997 року по день своєї смерті проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Тим більше, померла до 2013 року була одружена з ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, проте вони не казали, що дарували комусь квартиру (т. 1 а.с. 1-4).
Представник ДП «СЕТАМ» Конепуд Д.В. подав заперечення проти позову та просив залишити позовну заяву без задоволення (т. 1 а.с. 58-59).
У письмових поясненнях представник Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кулик А.Ю. зазначив, що оскільки дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у місті Києві та його територіальних підрозділів не розкарбуються, розгляд справи залишили на розсуд суду (т. 1 а.с. 74-76).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири, посвідчений 10 червня 2006 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 3953, за яким ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп. (т. 2 а.с. 135-139).
Не погодившись з рішенням районного суду, 16 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лазарева Л.Л. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 202-203).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2017 року, серія та номер 352, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. Вважає, що договір дарування квартири, серія та номер 3953, виданий 10 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідає вимогам ст. 717-722 ЦК України та з дотриманням письмової форми договору та нотаріального посвідчення. У оспорюваному договорі ОСОБА_4 підтвердила, що дарування квартири здійснено за доброю волею та відповідає її інтересам. Зазначала, що твердження позивача про те, що ОСОБА_4 у 2013 році склала заповіт на ім`я позивача та ОСОБА_5 , а у 2014 році склала новий мають оцінюватися критично судом, оскільки ОСОБА_4 могла реалізувати своє право на укладення договору дарування. Посилання позивача, що ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування не була спроможна виїхати до м. Севастополя у зв`язку з віком є припущенням. Посилалася на те, що висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 23/20 від 11 червня 2020 року не є належним доказом у справі, оскільки на експертам було подано не оригінал, а копію оспорюваного договору та вільні зразки нібито підпису померлої ОСОБА_4 .
 
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Лазарева Л.Л. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Позивач  ОСОБА_2 , його представник - адвокат Зурнаджи К.Б. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази (т. 2 а.с. 217-222, 227).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга  підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_4 , що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27 листопада 1985 року та свідоцтвом про народження його батька серії НОМЕР_2 від 20 грудня 1975 року (т. 1 а.с. 179-180).
15 лютого 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Науменко М.Г. (зареєстровано у реєстрі за № 460), яким заповіла позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рівних частках належну їй квартиру АДРЕСА_1 , та земельні ділянки, площею 0,0600 га, призначенні для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 181).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 07 липня 2016 року (т. 1 а.с. 177). 
Згідно з інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 13 вересня 2016 року КВ-2016 № 32726 № 34, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_3 , зареєстрована на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № D6649/14474 від 23 грудня 1997 року за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 8, 9).
Після смерті ОСОБА_4 , з метою отримання спадщини позивач звернувся до Дванадцятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .
24 січня 2017 року державний нотаріус Дванадцятої Київської нотаріальної контори Мельник М.П. прийняла постанову, якою відмовила ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю спадкового майна та реєстрацією права власності в Державному реєстрі за іншою особою (т. 1 а.с. 10).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 78703896 від 24 січня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, серія та номер 3953, виданий 10 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 11).
У матеріалах справи міститься копія оспорюваного договору дарування квартири від 10 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , серія та номер 3953, посвідченого приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П. (т. 1 а.с. 156).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 93216941 від 30 липня 2017 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2017 року, укладеного з  ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 80).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ч. 2, 4 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом ч. 3 вказаної статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом оспорюваного договору дарування від 10 жовтня 2006 року цей правочин укладений дарувальником ОСОБА_4 та обдарованим ОСОБА_8 , договір підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П. (а.с. 156).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_2 стверджував, що спірна квартира була відчужена ОСОБА_4 без її відома та відповідно згоду на укладення оспорюваного правочину вона не надавала, а підпис в договорі дарування від 10 жовтня 2006 року, посвідченій приватним нотаріусом Кузьменко Н.П., виконаний не нею, а іншою особою.
На підтвердження своїх вимог позивачем до районного суду було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року було призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (т. 1 а.с. 223-225).
10 грудня 2019 року до суду надійшло клопотання експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про надання на дослідження оригіналу оспорюваного договору та зазначити вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 30-32).
Вказане клопотання експертної установи районним судом не було виконано.
Проте, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року було призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено іншій установі, експертам ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС». На вирішення експертів поставлено питання: чи виконаний підпис у графі «Дарувальник» у договорі дарування квартири від 10 жовтня 2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П. та зареєстрованому в реєстрі за № 3953, від імені ОСОБА_4 безпосередньо самою ОСОБА_4 чи іншою особою? (т. 2 а.с. 52-55).
Висновком експерта ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» - Герасименко О.В. за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 23/20 від 11червня 2020 року встановлено, що підпис у графі «Дарувальник» у договорі дарування квартири від 10 жовтня 2006 року, приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 3953, від імені ОСОБА_4 виконаний не самою ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням її підпису. При цьому, як зазначено в цьому висновку, вказаний висновок виконаний за фотокопією вищевказаного договору дарування (т. 2 а.с. 155-160).
Надаючи оцінку зазначеному висновку, суд апеляційної інстанції зауважив, що в порушення вимог пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкції), таке експертне дослідження було проведено по копії об`єкта дослідження - договору дарування від 10 жовтня 20006 року.
При цьому, відповідно до пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Згідно пункту 3.5 Інструкції коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.
Відповідно до пункту 4 Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 3505/5 від 12 грудня 2011 року (в редакції станом на 11 червня 2020 року) судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за № 249/26694.
З наданого позивачем висновку № 23/20 експертного почеркознавчого дослідження від 11 червня 2020 року виконаного в ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» вбачається, що таке дослідження проведено експертом ОСОБА_10 , який має вищу юридичну освіту, кваліфікацію експерта за спеціальністю «Дослідження почерку та підпису» і стаж експертної роботи з 1994 року (свідоцтво № 755 від 23 травня 2012 року, видане ЕКК МВС України).
Разом з тим за даними Реєстру атестованих судових експертів свідоцтво експерта ОСОБА_10 (свідоцтво № 755 від 23 травня 2012 року, видане ЕКК МВС України) було анульовано ще з 29 квітня 2016 року за наказом від 29 квітня 2016 року № 12 і на час складання вищевказаного висновку було нечинним.
За змістом частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням у тому числі криміналістичних експертиз.
Почеркознавча експертиза належить до категорії криміналістичних експертиз.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). 
ЦПК України передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Врахувавши вищезазначене, з огляду на положення ч. 1 ст. 78 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що висновок № 23/20 експертного почеркознавчого дослідження від 11 червня 2020 року виконаного в ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» експертом ОСОБА_10 , не може вважатись допустимим доказом з огляду на вищезазначені порушення закону та не взяв до уваги.
При цьому, на можливу негативну оцінку висновку вищевказаного експерта, як доказу, з точки зору його допустимості, звертав увагу у цій справі Київській апеляційний суд в постанові від 12 березня 2020 року (т. 2 а.с. 132-135). 
Суд апеляційної інстанції на виконання положень ст.ст. 12, 13, 367 ЦПК України роз`яснив в судовому засіданні присутнім особам право заявити клопотання про призначення повторної (додаткової або комплексної) судової почеркознавчої експертизи, наслідки, якщо жодна із сторін не буде заявляти таке клопотання та неможливість призначення почеркознавчої експертизи у справі за ініціативою апеляційного суду, проте такого клопотання заявлено не було, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 235-236). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено недійсності оскаржуваного ним правочину належними та допустимими доказами, оскаржуване рішення районного суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати мають бути віднесені на його рахунок. 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «СЕТАМ», Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 08 липня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           Г.І. Мостова