КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/1176/21                                                           Головуючий у суді І інстанції Чередніченко Н.П.
Провадження № 22-ц/824/8995/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
21 липня 2021 року                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на спадкове майно,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив визнати за ним право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , а саме: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , якому належала на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .За зверненням позивача до приватного нотаріуса КМНО Коновод Н.Д. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , була заведена спадкова справа № 4/2017, зареєстрована у спадковому реєстрі 25 вересня 2017 року під № 61281291.Постановою приватного нотаріуса від 23 серпня 2018 року позивачу відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки ним не було надано оригіналу документу, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно.
Позивач вказав, що зазначена жила квартира належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві спільної часткової власності в рівних частинах (по 1/2). Він є племінником ОСОБА_2 та сином його рідної сестри ОСОБА_4 (дівоче прізвище - ОСОБА_5 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та за життя являлася спадкоємцем другої черги за законом. Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_2 відсутні. Після смерті іншого співвласника ОСОБА_3 спадкоємцем за заповітом є інша особа, яка прийняла спадщину і право власності якої на 1/2 частину спадкового майна зареєстровано належним чином. Втім, зазначена особа відмовляється надати позивачу оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, у зв'язку з чим він фактично позбавлений можливості оформити свої спадкові права, тому вимушений був ініціювативизнання права власності на спадкове майно у судовому порядку.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що предметом даного спору є визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири, а тому відповідачами у цій справі мають бути інші спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності таких спадкоємців за заповітом або законом - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Оскільки позовні вимоги заявлені позивачем до неналежного відповідача, який має відповідати за позовом з підстав, які в ньому викладені, Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією не порушуються та не оспорюються права, за захистом яких позивач звернувся до суду, і клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось, то відсутні правові підстави для задоволення позову в межах пред`явлених вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_6 не має відношення до спадкування 1/2 частки квартири після смерті ОСОБА_2 (спадкодавця позивача), оскільки є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 на належну йому іншу 1/2 частку цієї квартири та не являється спадкоємцем ОСОБА_2 , спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо спадкового майна нема і не може бути, тому відсутня необхідність витребування у нотаріуса спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , як вважав місцевий суд, а також залучення ОСОБА_6 відповідачем чи третьою особою, оскільки справа не стосується її прав та обов`язків. Позивач вважає, що обставини і мотиви ненадання одним спадкоємцем іншому оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно не відносяться до предмету доказування щодо вимоги про визнання права власності на спадкове майно у зв`язку з перешкодами у нотаріальному оформленні права на спадщину, що має місце у даній справі. Після смерті ОСОБА_2 інших спадкоємців за заповітом та законом, усунутих від спадкування чи таких, що не прийняли спадщину, крім позивача, немає, він є єдиним спадкоємцем після смерті цього спадкодавця, а тому відповідачем у даній справі зазначено Голосіївську районну у м. Києві державну адміністрацію як орган, що здійснює функції органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та місцезнаходженням спадкового майна, що відповідає позиції Верховного Суду України у справі № 697/2052/17-ц від 4 грудня 2019 року (№ 61-3014св19). Однак, місцевий суд не надав належної оцінки вищезазначеним обставинам, дійшовши помилкового висновку щодо неналежного відповідача та відмови у зв`язку з цим у задоволенні позову. Склалася ситуація, за якої право позивача по суті залишилося не захищеним, оскільки він фактично прийнявши спадщину, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з об`єктивно існуючими не з його вини перешкодами у нотаріальному оформленні спадкових прав на майно.
Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, який з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Києві, його матір`ю є ОСОБА_4 , а батьком - ОСОБА_7 (а.с. 7, 8).
Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було зареєстровано 4 січня 1996 року (а.с. 17).
До укладення даного шлюбу ОСОБА_8 перебула в шлюбі зі ОСОБА_9 , який був зареєстрований 16 лютого 1986 року, та до його реєстрації носила прізвище « ОСОБА_5 » (а.с. 16).
Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 19 липня 2017 року, ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 та її батьком зазначено ОСОБА_3 (а.с. 15).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 2 червня 2014 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 27 липня 2017 року (а.с. 19).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер  ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 19 травня 2017 року (а.с. 12).
Установлено, що за життя  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних долях належала двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 54,8 кв. м (а.с. 9-11). 
25 вересня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Коновод Н.Д. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 4/2017, зареєстрована у спадковому реєстрі 25 вересня 2017 року під № 61281291 (а.с. 13).
У подальшому, постановою приватного нотаріуса Коновод Н.Д. від 23 серпня 2018 року позивачу відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що залишилось після його дядька - ОСОБА_2 , яке складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , з підстав того, що для оформлення спадкових прав ним не було надано оригінали документів, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с. 18).
Із копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 березня 2020 року вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 жовтня 2017 року, виданим приватним нотаріусом КМНО Коновод Н.Д., право власності на 1/2 частину спірної квартири  АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с. 20).
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі № 462/3355/16-ц (провадження № 61-17369св18) зазначено, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.
Частинами першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Відповідно до частин другої, третьої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно із вимогами частини третьої статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
У частині першій, третій статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дійшов висновку, що спір, переданий на вирішення позивачем шляхом подання ним позову до відповідача Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації обґрунтований наявністю спору між спадкоємцями, а тому позовні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 з огляду на визначені позивачем підстави звернення з позовом до суду та їх обгрунтування, пред`явлені до органу місцевого самоврядування безпідставно, як до неналежного відповідача.
Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Так, за змістом статті 392 ЦК України належним відповідачем є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право спадкоємця на спадкове майно.
У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку неналежним суб`єктним складом.
Колегія суддів враховує, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За змістом статей 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо в складі спадщини є нерухоме майно, спадкоємець, який прийняв спадщину зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 4.15 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 199/9502/15-ц (провадження № 61-577св18) вказано, що враховуючи, що оригінал правовстановлюючого документа знаходиться у відповідача, який, відмовившись від спадщини на користь позивача, відмовляється його надати, і ця обставина унеможливила видачу позивачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права на частину у праві спільної власності на квартиру в порядку спадкування за законом.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, ОСОБА_1 вказував, що спадкоємець, який успадкував іншу 1/2 частину спірного майна за заповітом не надає йому оригінал правовстановлюючого документу на квартиру як цілісний об`єкт нерухомості, що унеможливлює отримання ним у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дядька.
Проте, цей спадкоємець, яким є ОСОБА_6 , до участі у справі в якості відповідача позивачем не залучалася, клопотань про заміну неналежного відповідача та/або її залучення співвідповідачем за цим позовом, який пред`явлено до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, позивач під час розгляду справи не заявляв, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно в порядку статті 392 ЦК Українивнаслідок неналежного складу відповідачів.
Як правильно визначив місцевий суд, предметом спору у цій справі є визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , тому відповідачами у справі мають бути інші спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Разом з тим, будь-яких клопотань в частині витребування копій спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і залучення до участі у справі спадкоємця іншої частини квартири, прав та обов`язків якого стосується даний спір, стороною позивача в ході розгляду справи також заявлено не було.
З огляду на вищезазначені норми закону та сталу судову практику у правовідносинах щодо спадкування майна, встановивши, що територіальна громада м. Києва в особі Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації не порушувала права та інтереси позивача, не є належним відповідачем, оскільки не є особою, яка не визнає, порушує чи оспорює його право власності на спірну квартиру, а ОСОБА_6 , яка успадкувала іншу частину квартири, не надає позивачу оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно та за певних обставин, які не можуть бути установленні в межах даної справи на підставі поданих позивачем доказів, може претендувати на частку спірного спадкового майна, до участі у справі не залучена, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому зазначив, що з урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_6 не має відношення до спадкування 1/2 частки квартири після смерті ОСОБА_2 (спадкодавця позивача) і спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо спадкового майна немає, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу вимог процесуального закону. При цьому такого виду доводи не узгоджуються з позицією самого позивача, який вказував, що зазначена особа відмовляється надати йому оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, у зв'язку з чим він фактично позбавлений можливості оформити свої спадкові права. 
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд позбавив позивача права на судовий захист є неспроможними, оскільки він не позбавлений права заявити позов про визнання права власності на спадкове майно за правом представлення після смерті дядька ОСОБА_2 до належного відповідача (відповідачів).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та їх суб`єктним складом, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 83, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                      Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                 С.А. Голуб

                                                                                                        Д.О. Таргоній