ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року	Львів	Справа № 380/4759/21 пров. № А/857/12388/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                          Гуляка В.В.
суддів:                                                              Довгополова О.М., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року  (суддя – Качур Р.П., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складення повного тексту – не зазначена), 
в адміністративній справі №380/4759/21 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

                                                              встановив:  

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного,  в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу у період з 01 квітня 2018 року по 02 серпня 2019 року надбавок за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника у розмірах, визначених ч.2 ст.59 Закону №1556-VII, у поєднанні з пп.7 п.2 розділу XV Закону №1556-VII; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу за період з 01 квітня 2018 року по 02 серпня 2019 року: надбавку за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 10% (десяти відсотків) посадового окладу ОСОБА_1 , додатково до вже виплаченої йому відповідної надбавки за вказаний період часу у розмірі 5% посадового окладу; надбавку за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 20% посадового окладу ОСОБА_1 , додатково до вже виплаченої йому відповідної надбавки за вказаний період часу у розмірі 5% посадового окладу; 3) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, але не виключно, втрати на правову допомогу адвоката. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за необґрунтованістю вимог. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 задоволено позов. Визнано протиправною бездіяльність Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з квітня 2018 року по серпень 2019 року включно доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірах, визначених ч.2 ст.59 Закону України “Про вищу освіту”. Зобов`язано Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь кандидата наук та доплати за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірах 15% та 25% відповідно на підставі ч.2 ст.59 Закону України “Про вищу освіту” за період з квітня 2018 року по серпень 2019 року включно, ураховуючи раніше виплачені кошти. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. 
З рішенням суду першої інстанції від 01.06.2021 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що судом першої інстанції при розподілі судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, не було застосовано ч.6 ст.134 КАС України, внаслідок чого з власної ініціативи, при відсутності відповідного клопотання зі сторони відповідача було помилково застосовано принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу, закріплений у ч.5 ст.134 КАС України, що відповідає практиці Верховного Суду. Тому вважає апелянт, що рішення суду підлягає зміні в частині присудженого розміру витрат на правничу допомогу з 3000 грн. на 10000 грн.. Також апелянт (позивач) вважає, що суд першої інстанції не конкретизував який саме вид правничої допомоги, наданої адвокатом для позивача на стадії подання до суду позовної заяви та відповіді на відзив і повністю оплаченої ОСОБА_1 , є неспівмірним, нерозумним та не відповідає критерію реальності відповідних витрат. Вважає висновки суду щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу такими, що ґрунтуються на обставинах, які є недоведеними перед судом жодними доказами і базуються виключно на припущеннях. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить: 1) рішення суду від 01.06.2021 року в частині присудження до стягнення з відповідача на користь позивача розміру витрат на правничу допомогу змінити в сумі відповідних судових витрат з 3000 грн. на 10000 грн.. В решті рішення суду від 01.06.2021 року залишити без змін; 2) при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин під час прийняття постанови за результатами розгляду цієї апеляційної скарги врахувати висновки, викладені Верховним Судом у постановах №87951334, 88868267, 88909389 та 90784177; 3) стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені ним у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому зазначає, що суд першої інстанції правомірно врахував обставини справи та співмірно розподілив понесені позивачем судові витрати. Просить залишити апеляційну скаргу позивача (його представника) без задоволення, а оскаржене ним рішення суду – без змін. 
З рішенням суду першої інстанції від 01.06.2021 року також не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що ухвалюючи вищезазначене рішення, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, висновки викладені у ньому не відповідають обставинам справи, а відтак рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що протягом періоду, за який позивачем оспорюється розмір виплачених йому доплат за науковий ступінь та вчене звання, він проходив військову службу на посаді начальника кафедри автомобілів та автомобільного господарства факультету бойового застосування військ Національної академії і не виконував трудову функцію працівника згідно з укладеним трудовим договором, а проходив військову службу – був військовослужбовцем, а не працівником. З цього приводу зазначає скаржник, що гарантії, встановлені ст.59 Закону №1556-XII для працівників закладів вищої освіти (не для військовослужбовців) не поширюються на позивача в період проходження ним військової служби. В означений період на позивача поширюються гарантії, встановлені для військовослужбовців спеціальним законодавством, зокрема, ст.9 Закону №2011-XII, підпунктами 2, 3 пункту  6 Постанови №704, пунктами 1, 2 розділу XV Порядку №260. Тому вважає апелянт, позов у вказаній справі про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії не підлягає задоволенню. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 01.06.2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Позивач  подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважаючи їх необґрунтованими, просить рішення суду залишити без змін, за винятком розподілу судових витрат, залишивши апеляційну скаргу без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (а.с. 9). 
Наявність у позивача наукового ступеню кандидата технічних наук зі спеціальності “озброєння та військова техніка” підтверджується долученою до матеріалів справи копією диплома кандидата наук серії ДК №044491 від 17.01.2008 (а.с. 10). 
Відповідно до атестату старшого співробітника серії АС №007456 від 01.07.2010 ОСОБА_1 присвоєно вчене звання старшого наукового співробітника (а.с. 11). 
Наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) №201 від 02.08.2019 полковника ОСОБА_1 , начальника кафедри автомобілів та автомобільного господарства факультету бойового застосування військ Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, звільненого наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №262 від 11.06.2019 з військової служби у запас за пп.“а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та всіх видів забезпечення з 02.08.2019 (а.с. 8). 
Із долучених до матеріалів справи розрахункових листів грошового забезпечення позивача, що надані в додатку до листа №1236 від 11.03.2021 Національною академією сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на адвокатський запит, судом встановлено, що останньому в період з квітня 2018 року по серпень 2019 року виплачувалися надбавки за науковий ступінь та вчене звання у розмірі 5% посадового окладу кожна (а.с. 14-17). 
Не погоджуючись із такими виплатами, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом. 

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розмірів доплати за науковий ступінь кандидата наук позивачу слід застосовувати розмір 15% від посадового окладу та при визначенні доплати за вчене звання наукового співробітника - 25% від посадового окладу за період з квітня 2018 року по серпень 2019 року, як це визначено ч.2 ст.59 Закону України “Про вищу освіту”. В частині розподілу понесених судових витрат, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту наданих послуг, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених позивачем судових витрати на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 3000 грн.. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Згідно з абз.1 ч.1 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
В силу вимог ч.2 ст.9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (ч.3 ст.9 Закону №2011-XII). 
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України “Про вищу освіту” №1556-VII від 01.07.2014 (далі - Закон №1556-VII), законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України “Про освіту”, “Про наукову і науково-технічну діяльність”, цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. 
Згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону №1556-VII, вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. 
Відповідно до ч.4 ст.13 Закону №1556-VII, державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти. Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. 
Таким чином, законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання). Особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. Водночас, основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України “Про вищу освіту”. 
Частиною другою статті 59 Закону №1556-VII визначено, що науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професор - 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень. 
Згідно із підпунктом 8 п.2 розділу XV “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1556-VII, після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника. 
Наведені норми передбачають встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання, і як вірно вказав суд першої інстанції, незалежно від того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання, чи звичайним закладом вищої освіти. 
Судом встановлено, що Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, у якій позивач проходив військову службу на посаді начальника кафедри автомобілів та автомобільного господарства факультету бойового застосування військ, є вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання. 
Таким чином, матеріальне забезпечення фахівця такого закладу має здійснюватися з урахуванням вимог, в тому числі, статті 59 Закону України “Про вищу освіту”. 
Обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук та надбавки за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 5% кожна, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” №704 від 30.08.2017 (далі - Постанова №704) та наказу Міністра Оборони України “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” №260 від 07.06.2018 (далі - Порядок №260). 
Підпунктами 2 та 3 п.6 Постанови №704 передбачено доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням. 
З матеріалів справи видно, що розміри доплат за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника позивачу встановлено відповідно до підпунктів 2 та 3 п.6 Постанови №704 - в розмірі 5% посадового окладу кожна. 
На переконання колегії суддів те, що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом №2011-ХІІ, не нівелює його право на отримання доплат за науковий ступінь та за вчене звання в розмірах, що встановлені ст.59 Закону №1556-VІІ, а посилання відповідача на те, що спеціальним законодавством, яким є Постанова №704 та Порядок №260, передбачено встановлення граничних розмірів надбавок, які підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, суд оцінює критично, оскільки спеціальним стосовно науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання, є саме Закон №1556-VII, яким, зокрема, встановлена доплата за науковий ступінь у розмірах не менше ніж 15 відсотків посадового окладу, а також доплата за вчене звання наукового співробітника не менше 25 відсотків посадового окладу, та який має застосовуватися при конкуренції правових норм. 
Частиною 3 ст.7 КАС України визначено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. 
Наведеним спростовуються доводи відповідача, що спеціальним законодавством, яким є Постанова №704 та Порядок №260, передбачено встановлення граничних розмірів надбавок, які підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, оскільки спеціальним стосовно науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання, є саме Закон України “Про вищу освіту”, який має застосовуватися при конкуренції правових норм. 
Суд зауважує, що правила визначення розміру доплат за науковий ступінь та за вчене звання, що встановлені підпунктами 2, 3 п.6 Постанови №704, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, в той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону №1556-VII. 
Суд першої інстанції вірно зауважив, що встановлення науково-педагогічним працівникам залежно від виду навчального закладу різних розмірів доплат за науковий ступінь та вчене звання розцінюється як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які, маючи відповідні наукові ступені та звання, працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких врегульована Законом України “Про вищу освіту”, отримують доплати в розмірах менших, ніж працівники освіти, які працюють в закладах вищої освіти. 
Виходячи із визначених у частині третій статті 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру доплат за науковий ступінь та вчене звання у спірних правовідносинах слід застосовувати норму ч.2 ст.59 Закону №1556-VII, а не положення підзаконного акта - підпунктів 2, 3 п. 6 Постанови №704. 
З огляду на викладене, оскільки відповідачем в період з квітня 2018 року по серпень 2019 року вищевказані доплати нараховувалися та виплачувалися у розмірі 430,00 грн., що становить 5% посадового окладу позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову і доводи апеляційної скарги відповідача таких висновків суду не спростовують. 

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції при вирішенні питання про розподіл понесених сторонами судових витрат, колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. 
Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Згідно ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України). 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України). 
Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до п.4 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Тобто, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво, та інші види адвокатської діяльності. 
Згідно п.9 ст.1 цього Закону, представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. 
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 
Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є, зокрема: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ст.17 Закону України №3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V). 
У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями). 
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 
Судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася Адвокатським об`єднанням “Дмитренко та Партнери” та адвокатом Дмитренком Володимиром Павловичем на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги №21.03-.03.01 від 03.03.2021 (далі - договір) та ордеру серії ВС №1055287 від 19.03.2021 (а.с. 18-24). 
Предметом вказаного договору згідно з п.1 є надання виконавцем замовнику правничої допомоги у правовідносинах, пов`язаних з нарахуванням та виплатою останньому у період проходження ним військової служби в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного надбавок за наявний науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника у менших розмір, ніж це передбачено ч.1 ст.59 Закону України “Про вищу освіту” у поєднанні з пп.7 п.2 розділу XV Закону №1556-VII. 
Відповідно до пп.3.1 п.3 договору за надання правничої (правової), допомоги замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар у порядку, розмірі та на умовах, визначених відповідними додатками до договору. 
Згідно з додатком до договору №21.03-03.01 від 03.03.2021 про надання правничої (правової) допомоги від 03.03.2021, сторони погодили, що за надання адвокатами послуг згідно з підпунктами 1.2.4-1.2.3 п.1.2 ст.1 договору замовник протягом двох днів з дати підписання цього додатку здійснює виплату гонорару виконавцю на його поточний рахунок в розмірі 10000 грн. (а.с. 20). 
Відповідно до акта передачі-приймання наданих послуг за договором №21.03-03.01 від 03.03.2021 про надання правничої (правової) допомоги виконавцем надано замовнику такі послуги: ознайомлення з матеріалами, наданими замовником, а також висновками Верховного Суду, викладеними у відповідних постановах щодо практики застосування норм права у правовідносинах, які є аналогічними спірним правовідносинам між замовником та академією, що викладені у п.1.1 ст.1 договору - 60 хв. (2000 грн.); підготовка та подання адвокатом виконавця в інтересах замовника запиту до академії про надання довідки про нараховані та виплачені замовнику суми надбавок за наявний науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника помісячно за період з 01.01.2019 по 02.08.2019 - 60 хв. (2000 грн); підготовка, підписання та скерування до суду адвокатом виконавця в інтересах замовника позовної заяви до академії про визнати протиправною бездіяльності академії щодо ненарахування та невиплати останньому в період з 01 квітня 2018 року по 02 серпня 2019 року надбавок за наявний науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника у розмірах, визначених ч.2 ст.59 Закону №1556-VII, у поєднанні з пп.7 п.2 розділу XV Закону №1556-VII, та зобов`язання академії нарахувати та виплатити замовнику такі надбавки за згаданий період, а також заяв по суті справи і з процесуальних питань - 180 хв. (6000,00 грн) (а.с. 21). 
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії дубліката квитанції №0.0.2038476958.1 від 03.03.2021 ОСОБА_1 сплатив на рахунок Адвокатського об`єднання “Дмитренко та Партнери” 10000 грн. за надання правничої (правової) допомоги згідно з договором №21.03-03.01 від 03.03.2021 (а.с. 22). 
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. 
Матеріалами справи підтверджується, справа №380/4759/21 розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження. 
Враховуючи, що спірні правовідносини у вказаній справі є незначної складності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що співмірна і фактична сума  понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу (витрат адвоката) складає підтверджений розмір у 3000 грн. в суді першої інстанції і такий розмір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.6 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
У розглядуваному адміністративному позові ОСОБА_1 , зокрема у резолютивній частині позовної заяви, не було вказано конкретного грошового розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які позивач просить стягнути із відповідача. 
Розгляд справи в суді першої інстанції було здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Тому, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат правомірно та обгрунтовано керувався приписами частини 5 ст.134 КАС України щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката. 
Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави для висновку, що вимоги апеляційної скарги позивача у відповідній частині є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 01.06.2021 року винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, доводи обох апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд  

                                                          постановив:  

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року в адміністративній справі №380/4759/21 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Р. Й. Коваль