КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
           
Справа № 369/11426/17                                                                                  Головуючий у 1-й інст. - Пінкевич Н.С.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5599/2021                                                                        Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          06 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді            Рубан  С.М.
                                   суддів                       Кулікової С.В., Заришняк Г.М.
                                  при секретарі                 Загородній С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ будинку та земельної ділянки,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У серпні 2017 року позивач звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд (а.с. 164-166, том 1):
 
-   виділити в натурі та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме кімнати: 1-4, 2-2, 2-1, 1-8 та господарські споруди: погріб «під А1», вигрібна яма «І», ворота/хвіртка №1, частина огорожі №2, частина огорожі №4. 
 
-  виділити позивачу в натурі та визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 згідно додатку №3 до висновку  судової експертизи від 29.11.2019 року №17975/18-42/19070/19-42/19071/19-49. 

-  виділити ОСОБА_3 в натурі та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме кімнати: 1-3, 1-2, 1-1, 1-5, 1-6, 1-7 та господарські споруди: частина огорожі №2, хвіртка №3, частина огорожі №4. 
 
-  виділити відповідачу в натурі та визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 згідно додатку №3 до висновку судової експертизи від 29 листопада 2019 року №17975/18-42/19070/19-42/19071/19-49.

-  стягнути судові витрати на користь позивача. 
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі договору дарування №2092 від 28 квітня 2001 року належить Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 липня 2000 року №2980 власником решти Ѕ частини будинку є ОСОБА_3 . 
Згідно з технічним паспортом №619, житловий будинок індивідуального житлового фонду, за адресою АДРЕСА_1 від 26 березня 2001 року, має загальну площу 193,4 кв. м., та житлову площу 60 кв. м. Земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний будинок належить на праві власності відповідачу. 
Вказує, що відповідач не дає можливості вільно користуватись належним позивачу майном, чим порушує право ОСОБА_1 на користування його частиною будинку. У зв`язку з чим позивач не має змоги мирно урегулювати дане питання і змушений звертатись до суду.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ будинку та земельної ділянки задоволено частково.
Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на 51/100 частин житлового будинку, а саме: житлова 1-4 площею 12,5 кв.м, житлова 2-2 площею 15,4кв.м, кухня 2-1 площею 14,4 кв.м., вхід у погріб 1-8 площею 1,5 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: погріб під А1 площею 14,3 кв.м, вигрібна яма І (1шт), ворота/хвіртка №1, частина огорожі №2, частина огорожі №4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на 49/100 частин житлового будинку, а саме: житлова 1-3 площею 17,4 кв.м, передпокій 1-2 площею 14,1 кв.м, коридор 1-1 площею 3,9 кв.м, кухня 1-5 площею 8,2 кв.м, котельня 1-6 площею 4,4 кв.м, ванна кімната 1-7 площею 3,2 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: частина огорожі №2, хвіртка №3, частина огорожі №4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено спільну часткову власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати дверний блок, з подальшим закладанням дверного прорізу у перегородці між приміщеннями 1-3 та 1-4; влаштувати дверний проріз у перегородці між приміщеннями 1-4 та 1-2; демонтувати дверний блок, з подальшим закладанням дверного прорізу у перегородці між приміщеннями 1-6 та 1-8; влаштувати дверний проріз у зовнішній стіні приміщення 1-8 з подальшим встановленням дверного блоку.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію в різниці в частках в розмірі 2 990 грн (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто грн).
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2   подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виділу ОСОБА_1 в натурі та визнання за ним права власності на Ѕ земельної ділянки, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 ,згідно Додатку №3 до висновкусудової експертизи від 29листопада 2019 року №17975/18-42/19070/19-42/19071/1949та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги в цій частині.
 
Посилається на те, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував фактичні обставини справи, не сприяв повному, об`єктивному її розгляду, не застосував норму права, яка підлягала до застосування у даних правовідносинах, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним і винесеним із порушенням норм матеріального та процесуального права.
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, щодо відмови у виділі земельної ділянки в натурі,  у зв`язку з тим, що земельна ділянка перебуває у власності відповідача, а вимога щодо порядку користування земельною ділянкою стороною позивача не заявлена, оскільки суд не врахував практику Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, згідно якої повинен бути застосований принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
 
Вказує, що ст. 30 Земельного кодексу Української РСР в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.
 
Окрім тогозазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки, які містяться у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі                   № 910/18560/16(пункт 8.17), від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42).
 
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому  посилаючись на п. 18-1 постанови Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та відсутність висновку експертизи, який би встановлював розмір земельної ділянки необхідний для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, просить рішення суду залишити без змін.
 
Представник відповідача  ОСОБА_4 в судовому засіданні 15 червня 2021 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
 
В судовому засіданні  представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити. 
 
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині вимог виділу ОСОБА_1 в натурі та визнання за ним права власності на Ѕ земельної ділянки, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 ,згідно додатку №3 до висновку судової експертизи від 29 листопада 2019 року №17975/18-42/19070/19-42/19071/1949суд першої інстанції виходив з того, що дана земельна ділянка перебуває у власності відповідача, а вимог щодо встановлення порядку користування нею позивачем не заявлено.
 
Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.
 
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Рішення суду оскаржується в частині  відмови у задоволенні вимог про виділ ОСОБА_1 в натурі та визнання за ним права власності на Ѕ спірної земельної ділянки, тому в іншій частині в силу положень ч.1 ст.367 ЦПК України  рішення суду апеляційним судом не переглядається.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору дарування від 28 квітня 2001 року №2092 ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_5 Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9, том 1).
ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,299 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актром на право приватної власності на землю ІІІ-КВ №070363. (а.с. 15, том 1). 
З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222484001:01:012:5044, площею 0,0722 га, що знаходься за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 41 том 1).
12 листопада 2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 з кадастровим номером 3222484001:01:012:5045, загальною площею 0,1173 га що знаходься за адресою АДРЕСА_1 . Цільове призначення даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а. с. 46 том 1).
Згідно договору дарування земельної ділянки від 23 лютого 2006 року №1134 ОСОБА_3 передав земельну ділянку ОСОБА_6 , загальною площею 0,1098 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва, обслуговування жилого будинку. Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта ІІІ-КВ №070363 на право власності на земельну ділянку (а.с. 48 том 1).
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради від 16 лютого 2018 року № 243 ОСОБА_3 проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 55, том 1).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, що обмежують право власника у розпорядженні належним йому майном.
 
Відповідно до ч.1 ст.30 Земельного кодексу України (в редакції Закону N 562-XII від 18грудня 1990 року зі змінами, станом на день укладення договору дарування від 28 квітня 2001 року) при переході права власності на будівлю  і  споруду  разом  з цими об`єктами переходить  у  розмірах,  передбачених  статтею  67 цього Кодексу, і право власності або право  користування земельною  ділянкою без  зміни  її  цільового  призначення і,  якщо  інше  не передбачено  у  договорі  відчуження - будівлі та  споруди. У разі зміни  цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
 
Аналогічна норма міститься й у чинному ЗК України, відповідно до частин першої, четвертої статті 120 якого при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 
 
За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Зазначені норми права закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Застосовуючи положення статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками (користувачами) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), підстав  відступити від зазначених висновків судом не встановлено.
Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.  Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувалапро те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
 
З урахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.
 
Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою  АДРЕСА_1 належить відповідачу.
 
 Судом не встановлено наявності угоди між співвласниками даної земельної ділянки про порядок користування земельною ділянкою, частка будинковолодіння , що передана у дар позивачу складала 1/2, а тому при визначенні розміру часток співвласника слід виходити з розміру його частки будинковолодіння, який розташований на зазначеній земельній ділянці.
 
Таким чином, оскільки доводи позивача відповідачем не спростовані у будь-який визначений законом спосіб, знайшли своє підтвердження та є обґрунтованими, належними й допустимими доказами, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним і відповідає встановленим правовідносинам і обставинам, то позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частину земельної ділянки підлягають задоволенню.
         Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
          Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині позовних вимог щодо виділу та визнання права власності щодо спірної земельної ділянки ухвалено судом першої інстанції за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повному обсязі відповідають обставинам справи.
 Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виділу та визнання права власності щодо спірної земельної ділянки з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про задоволення позовних вимог.
В порядку розподілу судових витрат, передбачених ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1920 грн понесених  ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
          Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - задовольнити.
 
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділу в натурі та визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки - скасувати.
 
Ухвалити в цій частині вимог нове рішення наступного змісту.
 
Виділити  ОСОБА_1  в натурі та визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою                АДРЕСА_1 згідно додатку №3 до висновку від 29 листопада 2019 року №17975/18-42/19070/19-42/19071/19-49  судової оціночно - будівельної,  будівельно - технічної та земельно - технічної експертизи від 29 листопада 2019 року.
 
Припинити право власності ОСОБА_3 на дану земельну ділянку.
 
Виділити ОСОБА_3 в натурі та визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 згідно додатку №3 до висновку від 29 листопада 2019 року №17975/18-42/19070/19-42/19071/19-49 судової оціночно - будівельної,  будівельно - технічної та земельно - технічної експертизи від 29 листопада 2019 року.
 
Стягнути з  ОСОБА_3 на корись ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 920 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 07 липня 2021 року

              Головуючий         

 
 
              Судді