Справа № 152/491/21
Провадження № 22-ц/801/2065/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року	Справа № 152/491/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С., 
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Тутою Інною Вікторівною, на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Войнаровського І. В.  в м. Шаргород, дата складення повного рішення 23 липня 2021 року,
в с т а н о в и в:
20 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, у якому висував вимогу стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики у іноземній валюті в сумі 2 580 доларів США. 
Позов мотивовано тим, що між ним та відповідачем було укладено договори позики: 10 лютого 2018 року на суму 1 600 доларів США, та 24 лютого 2018 року на суму 5 400 доларів США, відповідно до якого відповідач позичив у нього вказані суми грошових коштів в іноземній валюті - доларах США із зобов`язанням повернути борг повністю за першою вимогою.
В серпні 2019 року відповідач ОСОБА_2 частково погасив борг - в розмірі 5 420 доларів США, а частину коштів - 2 580 доларів США зобов`язався повернути до 16 березня 2021 року.
На час звернення з позовом до суду, відповідач позичені кошти в сумі 2 580 доларів США не повернув, ухиляючись від виконання боргового зобов`язання, що підтверджується наявністю в позивача оригіналів боргової розписки від 24 лютого 2018 року та розписки про повернення боргу до 16 березня 2021 року.
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 липня 2021 року позов задоволено в повному обсязі: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в іноземній валюті у сумі 2 580 доларів США. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішення мотивовано тим, що наявність боргу відповідач перед позивачем в розмірі 2 580 доларів США, доведено письмовою розпискою.
З таким судовим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2 , 18 серпня 2021 року подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції як вважає заявник, вийшов за межі позовних вимог, вважає, що предметом даного спору є стягнення заборгованості за договором позики від 24 лютого 2018 року у розмірі 5 400 доларів США, оскільки позивач не вказував про укладення договору позики 10 лютого 2018 року та не просив стягнути з відповідача борг за цим договором, а також не надав жодних доказів на підтвердження цієї обставини, а тому вважає, що сума грошових коштів у розмірі 1 600 доларів США не може бути врахована до загальної суми заборгованості. Вказує, що суд не врахував повідомлену позивачем обставину про повернення відповідачем грошових коштів у розмірі 5 420 доларів США, у зв`язку із чим необгрунтовано стягнув з відповідача борг у розмірі 2 580 доларів США, адже згідно договору від 24 лютого 2018 року сума боргу становить 5 400 доларів США, тобто відповідач своє зобов`язання виконав в повному обсязі. Стверджує, що розписка відповідача на суму 2 580 доларів США, а також розписка на суму 2 260 доларів США, написані без реальної передачі грошових коштів, не є допустимими доказами, адже отримані з порушенням ст. 545 ЦК України. Позивач, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 5454 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання був сам повинен був написати розписку про отримання від відповідача грошових коштів на виконання договору позики від 24 лютого 2018 року, однак позивач не повернув відповідачу оригінали його розписок та не написав розписки про отримання боргу, чим фактично створив для відповідача подвійне зобов`язання. Крім того, звертає увагу суду на суперечливий зміст розписок, з яких неможливо встановити факт укладення між сторонами договору позики, а саме: факт передачі коштів у борг, дату передачі грошових коштів, суму грошових коштів, що мула передана за договором позики. Зауважує, що фактично у відповідача не виник обов`язок повернути кошти, адже у розписці від 24 лютого 2018 року повернення грошових коштів пов`язане із моментом пред`явлення позивачем вимоги, однак у матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтвердив факт звернення позивача до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, адже позивач ніколи не пред`являв відповідачу претензію про повернення коштів, отже, зважаючи на те, що строк повернення грошових коштів, в порушення ч. 1 ст. 1049 ЦК України, не наступив, а відтак і відсутні підстави для стягнення з відповідача вказаних коштів.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
По справі встановлено наступні обставини:
24 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, про що свідчить написана ОСОБА_2 власноруч розписка, з якої слідує, що 10 лютого 2018 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 кошти у сумі 1 600 доларів США, а також 5 400 доларів США - 24 лютого 2018 року, які зобов`язується повернути на вимогу позивача (оригінал розписки на а.с. 49).
Як зазначено у позовній заяві та не заперечується відповідачем, в серпні 2019 року ОСОБА_2 частково погасив борг, повернувши ОСОБА_1 5 420 доларів США.
На а.с. 50 міститься розписка ОСОБА_2 з якої вбачається , що у 2019 році він брав у ОСОБА_1 у позику ще 2 260 доларів США на екскаватор «Комацу ПС-240», які зобов`язався повернути до серпня 2020 року, та повернув 20.08.2020 року про що свідчить підпис на цій розписці ОСОБА_1 .
Згідно розписки, написаної вланоручно ОСОБА_2 16 березня 2021 року, оригінал якої перебуває на а.с. 51, ОСОБА_2 з ОСОБА_3 брав кошти на екскаватор «Комацу ПС-240» у ОСОБА_1 в 2019 році у сумі 2 580 доларів США, зобов`язався повернути до 16 березня 2021 року. На розписці наявний підпис ОСОБА_2 .
Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).
Згідно розписки, оригінал якої міститься на а.с. 51, ОСОБА_2 в 2019 році позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі 2 580 доларів США на екскаватор «Комацу ПС-240», зобов`язався повернути до 16 березня 2021 року. Розписка написана та підписана відповідачем врасноручно.
Вказівка в розписці, що кошти позичались ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 , не має правового значення так як підпис ОСОБА_3 у розписці відсутній.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики, оскільки боргова розписка знаходиться у позикодавця, розписка підтверджує факт передачі коштів у борг (доказів на спростування якого відповідачем не надано), зобов`язання повернути у визначений строк (до 16.03.2021) суму боргу у розмірі 2 580 доларів США, написана та підписана відповідачем.
Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доведеним є факт отримання ОСОБА_2 суми в розмірі 2 580 грн від ОСОБА_1 та відсутні докази повернення цього боргу.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Водночас, апеляційний суд враховує, що за встановлених у справі обставин, зазначення лише року отримання в позику грошей (2019 р.) та відсутність дати у складеній відповідачем розписці не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання відповідачем грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню позики.
Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно з`ясованих обставин справи (ст. 375 ЦПК України).
       Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.
       З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
       Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч.1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне.
       За подання апеляційної скарги було сплачено 1 362 грн судового збору (а.с. 112), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені відповідачем судові витрати не підлягають стягненню з позивача. Позивач судові витрати в суді апеляційної інстанції не поніс.
       На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Тутою Інною Вікторівною, залишити без задоволення.
       Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 липня 2021 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча                            Т. М. Шемета

Судді:                                 О. Ю. Береговий

  О. С. Панасюк