УХВАЛА

16 серпня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/22523/19
адміністративне провадження № К/9901/29503/21 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Третьої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора (далі - Кадрова комісія), Харківської обласної прокуратури, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 17 жовтня 2019 року №1148ц про звільнення його з посади начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України; поновити на займаній посаді та стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 жовтня 2019 року по день винесення судом рішення про поновлення (з розрахунку середньоденної заробітної плати 2550,00 грн).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, в позові відмовлено. 
06 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року. Заявник, посилаючись на пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними  норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов. 
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення прокурора з органів прокуратури через неподання ним заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)         статтею 328               цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що оскаржує судові рішення на підставі підпунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність справи та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Перевіряючи доводи касаційної скарги щодо наявності підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Судом установлено, що аргументи позивача зводяться лише до наведення прикладів справ, розглянутих Верховним Судом, в яких, установлені судами обставини, не є подібними до спірних правовідносин. 
Так, у цій справі, ОСОБА_1 звільнено через неподання ним заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора. Натомість, у зазначених заявником прикладах справ №№802/651/16-а, 817/3397/15 предметом спору було звільнення державного службовця та працівника ОВС безпосередньо у зв`язку з ліквідацією органу, тобто обставини, установлені судами у цих справах не є подібними до спірних правовідносин. Водночас у справі № 815/1554/17 вирішувався спір щодо правомірності звільнення працівника з органів прокуратури безпосередньо у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, без проведення атестації відповідно до Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ).
Суд також відхиляє посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень підпунктів 1, 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки заявником не наведено обґрунтованих підстав як саме висновок   Верховного Суду щодо застосування цієї норми може вплинути на розгляд цієї справи, за обставин, установлених судами у цій справі.
ОСОБА_1 також зазначив, що касаційна скарга подається на судові рішення у справі, яку, на його думку, суди помилково розглянули за правилами спрощеного позовного провадження, що, на його  думку, свідчить про її віднесення до категорії справ незначної складності.
Верховний Суд відхиляє аргументи заявника щодо помилковості розгляду судами справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки право суду обрати форму судочинства обмежене виключно приписами частини четвертої статті 12 КАС України. Тому розгляд справи у спрощеному позовному провадженні не свідчить про віднесення такої справи до категорії малозначних.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та окремих фраз з рішень Європейського суду з прав людини, з посиланням на винятковість справи та суспільний інтерес, необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, незгоди із запровадженням заходів щодо перезавантаження органів прокуратури, відсутності ліквідації органу та переоцінки доказів у справі, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності постанови Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду та невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07  липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.   
Суддя                                                                                                                         С.А. Уханенко